П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
15 грудня 2023року                                                                                             м. Київ
 
 Справа № 369/11875/17
Провадження: № 22-ц/824/6102/2019
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Заставного Романа Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковбеля М. М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,
 
у с т а н о в и в:
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.07.2021 року близько 01:20 год. ОСОБА_3 у порушення вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Lexus CX 460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі під`їзд до м. Каховка зі сторони м. Каховка в напрямку с. М. Каховка Херсонської області, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, порушуючи вимоги п. п. 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху України, при виявленні на проїжджій частині перешкоди для руху у вигляді пішоходів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які рухалися в його смузі руху у попутному напрямку, своєчасно не зменшив швидкість та не зупинився, у зв`язку із чим скоїв наїзд на останніх, від отриманих тілесних ушкоджень пішоходи загинули на місці події. За фактом настання даної ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 22.07.2021 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України. Внаслідок загибелі ОСОБА_4 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 , останньому було завдано моральної шкоди у розмірі 150 000 грн, яка згідно положень статті 1187 ЦК України підлягає стягненню з відповідача. 
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Заставний Р. А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував положення статей 1167, 1168, 1187 ЦК України. Вказав, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
УхваламиКиївського апеляційного суду від 14 вересня та 18 жовтня 2023року у справі відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи, 22.07.2021 року близько 01:20 год. ОСОБА_3 у порушення вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Lexus CX 460» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі під`їзд до м. Каховка зі сторони м. Каховка в напрямку с. М. Каховка Херсонської області, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, порушуючи вимоги п. п. 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху України, при виявленні на проїжджій частині перешкоди для руху у вигляді пішоходів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які рухалися в його смузі руху у попутному напрямку, своєчасно не зменшив швидкість та не зупинився, у зв`язку із чим скоїв наїзд на останніх, від отриманих тілесних ушкоджень пішоходи загинули на місці події. 
22.07.2021 року за фактом ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №1202123119000038.
 22.07.2021 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності в матеріалах справи доказів вини відповідача, зокрема, обвинувального вироку.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції   виходячи з наступного.
Звернувшись до суду із вказаним позовом, та в подальшому, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачка зазначала, що смерть її чоловіка та батька її неповнолітнього сина настала внаслідок ДТП за участю транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки), яким керував відповідач, тому, в силу ч. 2 ст. 1167 та  ч. 2 ст. 1187 ЦК України, останній, як володілець транспортного засобу, зобов`язаний відшкодувати позивачам моральну шкоду незалежно від наявності його вини у вчиненні ДТП.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167 ЦК України).
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли, на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких -             і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Отже, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167  ЦК України, тому за загальним правилом перевага у вирішенні вказаного спору має надаватися спеціальним нормам.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відмову в позові у зв`язку з відсутністю належних доказів на підтвердження завдання шкоди саме відповідачем ОСОБА_3 , та його вини, зокрема, обвинувального вироку суду, є помилковими.
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
Отже, враховуючи норми ст. ст. 1166, 1172, 1187 ЦК України саме фізична особа, яка на відповідній правовій підставі (наприклад, договору оренди автомобіля) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, відшкодовує шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На обґрунтування своїх позовних вимог позивачка надала суду зокрема,  копії повідомлення про підозру ОСОБА_3 та довідку про ДТП.
Як убачається із довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 3021203306262480 від 10.08.2021 року, власником (володільцем) автомобіля «Lexus CX 460» реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_6 ,  яку позивачем не залучено до участі у справі. 
При цьому, доказів на підтвердження того факту, що відповідач ОСОБА_3 здійснював експлуатацію джерела підвищеної небезпеки - автомобіля «Lexus CX 460» реєстраційний номер НОМЕР_1  в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо) позивачкою суду не надано.
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що при керуванні транспортним засобом 22.07.2021 року відповідач мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий йому власником. Будь-яких відомостей з цього приводу  довідка про дорожньо-транспортну пригоду не містить. 
Також, відсутні відомості і про те, що відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність, як власник наземного транспортного засобу.
За відсутності належних доказів володіння відповідачем транспортним засобом «Lexus CX 460» реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким було завдано шкоди,  на відповідній правовій підставі,   ОСОБА_3 не може вважатись належним відповідачем у даній справі.
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави  позову.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме,  до закінчення підготовчого провадження у справі. 
Позивачка не зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним або з клопотанням про залучення співвідповідачів до участі у справі. А за приписами діючого ЦПК України, суд з власної ініціативи не вчиняє дій щодо заміни неналежного відповідача або залучення співідповідачів. Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом також не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком  суду, який виконується під час розгляду справи.  Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не правильно застосував норми права та не звернув уваги на суб`єктний склад спору, а томузаочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2023 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  адвоката Заставного Романа Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                  Т.О. Невідома

Судді                                                                                              С.М. Верланов 

                                                                                                        В.А. Нежура