ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/7991/19  Номер провадження 22-ц/814/1447/23	Головуючий у 1-й інстанції Грінчук О.П.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А., 
секретар: Кириченко В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2021 року та додаткове рішення від 27 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійснм договору дарування , визнання майна спільною сумісною власністю , та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог : ОСОБА_3 про визнання недійсним договору підряду та надання послуг
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_7  звернулась до суду із позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просила визнати недійсними договір дарування 70/100 житлового будинку за адресою  АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2458, договір дарування земельної ділянки за адресою  АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310137200:13:001:0049 від 17.05.2012, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. за №2461, укладені між  ОСОБА_3  та ОСОБА_8 , а також просила визнати за нею та ОСОБА_3  право спільної сумісної власності на зазначене майно. В обгрунтування позову ОСОБА_7  зазначила, що 28.06.1980 між нею та ОСОБА_3  зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилась донька  ОСОБА_8 .. 25.06.2002  ОСОБА_3  , діючи від імені своєї матері  ОСОБА_9 , уклав договір купівлі-продажу, згідно якого  ОСОБА_9  отримала у приватну власність жилий будинок у стані 21% готовності за адресою АДРЕСА_2 , (рішенням ВК Ленінської районної ради м. Харкова від 07.12.2004 №608 поштова адреса змінена на « АДРЕСА_1 ,»). 25.12.2002 Харківською міською радою Харківської області вирішено передати ОСОБА_9  у приватну власність земельну ділянку за адресою  АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку. Даний будинок був придбаний для подружжя - позивача з ОСОБА_3 , однак був зареєстрований на його матір з причин наявності у неї пільг. З цього часу позивач з чоловіком на той час ОСОБА_3 активно почали проводити будівельні роботи для введення будинку в експлуатацію. 27.08.2004 ОСОБА_9 подарувала сину  ОСОБА_3 жилий будинок АДРЕСА_2 . Житлова площа будинку склала 233.5 кв.м. та надвірні будівлі на земельній ділянці площею 861 кв.м. Загальна вартість подарованого майна склала 200629 грн. На підставі даного договору дарування ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №618285 від 07.11.2006, за яким він є власником земельної ділянки площею 0,0861 га за адресою АДРЕСА_1 ). На момент дарування матір`ю ОСОБА_3 , ОСОБА_9 йому будинку та земельної ділянки, будинок відповідав критеріям для введення його в експлуатацію. Після цього позивач з чоловіком ОСОБА_3 розпочали проводити будівельні та ландшафтні роботи у вказаному будинку та земельній ділянці, на підтвердження чого надала відповідні договори, де замовником робіт була вона, ОСОБА_7 .. Також для здійснення ремонтних робіт нею та ОСОБА_3 було відчужене майно, яке належало їм на праві приватної власності, для отримання коштів на ремонт спірного будинку та поліпшення земельної ділянки. Тому, за період її перебування у шлюбі з ОСОБА_3 стан спірного майна суттєва поліпшився за їх спільні кошти. 22.07.2009 шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано. 17.05.2012 ОСОБА_3 подарував спільній з позивачем доньці  ОСОБА_8 70/100 частин житлового будинку у АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією адресою, про що складені відповідні договори дарування. Вартість подарованої частини будинку склала 1483290 грн., а вартість земельної ділянки 251250 грн. Тому позивач вважає, оскільки спірне майно за час перебування її з ОСОБА_3 у шлюбі значно поліпшилось та зросла його вартість, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з правил спільної сумісної власності, то і розпоряджатись таким майном можливо лише за згодою всіх співвласників. Однак, спірні договори дарування були вчинені без її згоди як співвласника. На підставі викладеного, так як вона не давала згоду під час здійснення дарування, просить визнати договори дарування, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 недійсними.
Одночасно з відзивом на позов ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву №1 ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору про надання послуг від 06.05.2006, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . В обгрунтування зустрічного позову зазначила, що спірний договір фактично є договором будівельного підряду, однак, він не містить істотних ознак, а саме: в п. 1.2 не зазначено місцезнаходження об`єкту (будинку), в якому проводились роботи, відсутній кошторис та калькуляція вартості робіт, а лише в п. 3.1 зазначена загальна ціна договору, акт №1 про приймання робіт складений 27.04.2006, тобто раніше укладання договору будівельного підряду від 06.05.2006, в змісті даного акту №1 сторони посилаються на договір, який на момент складання акту не існував, надані розписки як доказ оплати по невстановленому договору не містять дати складання, реквізитів договору, згідно якого отримані кошти. При цьому, позивач за зустрічним позовом зазначає, що в п. 3 договору дарування від 27.08.2004 зазначено, що будинок знаходиться в стані, повністю придатному для використання за цільовим призначенням, тобто всі необхідні роботи були виконані ще до укладання спірного договору про надання послуг від 06.05.2006 та такі роботи фактично не виконувались. Тому позивач за зустрічним позовом вважає такий договір про надання послуг від 06.05.2006 фіктивним, оскільки відповідачі уклали його, знаючи, що він не буде виконуватись, а лише для обгрунтування начебто понесення ОСОБА_7 , витрат на збільшення вартості спірного майна. (а.с. 105-106 том 1)
Також ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву №2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , третя особа : ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору №102-П підряду на будівельно-оздоблювальні роботи від 03.09.2004, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . В обгрунтування зустрічного позову зазначила, що до спірного договору надана лише укрупнений кошторис будинку на оздоблювальні роботи, з якого неможливо встановити, які саме роботи підлягали виконанню, яким чином можливо визначити, де розташовані збудовані об`єкти. При цьому, договір не містить обов`язковим умов погодження обсягу, кількості виконаних робіт, залучення трудових ресурсів, відсутній документ на підтвердження закінчення всіх робіт відповідно до договору, не надано документу на придбання матеріалів згідно з умовами договору підряду від 03.09.2004. Акт здачі не відображає, які саме роботи та де були виконані. При цьому, позивач за зустрічним позовом зазначає, що в п. 3 договору дарування від 27.08.2004 зазначено, що будинок знаходиться в стані, повністю придатному для використання за цільовим призначенням, тобто всі необхідні роботи були виконані ще до укладання спірного договору підряду та такі роботи, згідно договору підряду фактично не виконувались. Крім того, згідно п. 4.2 договору підряду, розрахунок здійснюється або готівкою в касу, або на розрахунковий рахунок в банку, в той час, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_7 надала копії розписок про отримання коштів підрядником не через касу чи розрахунковий рахунок, що унеможливлює перевірку їх фактичної сплати ОСОБА_7 . Тому вважає такий договір підряду фіктивним, оскільки відповідачі уклали його, знаючи, що він не буде виконуватись, а лише для обгрунтування начебто понесення ОСОБА_7 витрат на збільшення вартості спірного майна. (а.с. 103-104 том 1)
24.04.2020 ОСОБА_7 в особі адвоката Саніна А.О. подано відзиви на зустрічні позовні заяви №1 та №2, згідно яких вона проти зустрічних позовів заперечує .
24.04.2020 ОСОБА_3 , як третя особа по зустрічних позовах ОСОБА_4 ю №1, №2, надав до суду письмові пояснення. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 він вважає необгрунтованими. 
18.06.2020 судом прийнято зустрічні позовні заяви ОСОБА_4 №1 та №2 та об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та її представники проти первісного позову заперечували повністю та наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог. 
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_7 не заперечував. Зустрічні позовні заяви ОСОБА_4 вважав необгрунтованими.
Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю залишено без задоволення.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог : ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору підряду та надання послуг залишено без задоволення.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 27 травня 2021 року ОСОБА_11 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №642/7991/19 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_7 , на ОСОБА_12 , 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн. 00 коп. судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу.
Судові витрати, понесені позивачем за зустрічними позовами ОСОБА_4 в розмірі 6400,00 грн. залишено за нею.
В іншій частині вимог відмовлено.
ОСОБА_13 непогодившись із вказаним судовим рішенням оскаржила його в апеляційному порядку.Скарга мотивована тим, що позивач не згодна із рішенням в частині відмови у задоволенні вимог позивача за первісним позовом , оскільки рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Що у свою чергу призвело до неповного зясування усіх фактичних обставин справи , суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам .
Скаржник зазначає, що ремонтно-будівельні роботи у будинку проводились з 2002 по 2017 рік включно. Вказані обставини підтверджуються наданими суду квитанціями , чеками , видатковими накладними та іншими документами , які були отримані позивачем під час закупівлі всіх будівельних матеріалів.
Також апелянт вказує, що 70/100 спірного житлового будинку подарованих ОСОБА_4 , ОСОБА_3 17.05.2012 року складають , відповідно до умов договору становить 1 483 290,00 грн., тоді як весь будинок (з урахуванням 30/100 ОСОБА_3 становить 2 118 985,00 грн.
ОСОБА_13 зазначає, що якщо державна реєстрація на бєкт нерухомості відбулась після укладеня шлюбу, то таке майно є спільною сумісною власністю. Відповідна позиція відповідає сталій практиці Верховного Суду.
Скаржник просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог позивача за первісним позом ОСОБА_13 . Ухвалити у відповіданій частині нове, яким позов ОСОБА_13 задовольнити в повному обсязі.
Також ОСОБА_13 оскаржила в апеляційному порядку й додаткове рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 травня 2021 року .
Скарга мотивована тим, розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 34 000, 00 грн. є занчно завищеним , необґрунтованим та неспівмірним зі складністю справи.
Скаржник вказує, що зважаючи на те , що представником ОСОБА_4 взагалі не був зазначений час, який був витрачений за уже фактично виконані роботи, а також на те, що сума витрат на правничу допомогу явно не відповідає обсягу робіт які уже виконані, вимоги відповідача про стягнення судових витрат у сумі 34 000,00 грн. не підлягають задоволенню.
Апелянт просить змінити додаткове рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 травня 2021 року в частині визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу , зменшивши суму до 3 400 грн.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
28.06.1980 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. (а.с. 26 том 1)
Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька  ОСОБА_8 . (а.с. 25 том 1)
10.06.2002 між ОСОБА_7 та ЗАТ «Вітязь» укладено договір підряду, згідно якого замовник ОСОБА_7 доручає підряднику ЗАТ «Вітязь» будівництво приватного будинку на земельній ділянці, яка належить замовнику загальною площею 861 кв.м. Земельна ділянка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Кошторис виконаний на суму 27043.00 грн. (а.с.31-32 том 1)
25.06.2002 ОСОБА_3 , діючи від імені своєї матері  ОСОБА_9 , уклав ОСОБА_14 , яка, в свою чергу, діяла від ОСОБА_15 договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_9 придбала незакінчений будівництвом жилий будинок у стані 21% готовності за адресою АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 27930.00 грн. (а.с. 27 том 1)
27.08.2004 ОСОБА_9 подарувала сину  ОСОБА_3 , а останній прийняв в дар жилий будинок АДРЕСА_2 . Житлова площа будинку склала 233.5 кв.м. та надвірні будівлі на земельній ділянці площею 861 кв.м. Загальна вартість подарованого майна склала 200629 грн. Пунктом 3 вказаного договору дарування передбачено, що жилий будинок знаходиться в стані, який є повністю придатним для використання його за цільовим призначенням. Прихованих недоліків чи інших дефектів жилий будинок не має. За даним договором дарування 06.09.2004 зареєстровано право приватної власності на будинок у АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , про що наявний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно в КП «ХМБТІ « (а.с. 36-39 том 1)
Рішенням ВК Ленінської районної ради м. Харкова від 07.12.2004 №608 поштова адреса АДРЕСА_2 , змінена на « АДРЕСА_1 » (а.с. 41 том 1).
22.07.2009 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірвано. (а.с 75 том 1)
17.05.2012 ОСОБА_3 подарував спільній з позивачем доньці  ОСОБА_4 70/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 , про що між ними укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. 17.05.2012 за реєстровим №2458. Загальна вартість нерухомого майна, частка якого дарується, становить 1483290 грн. (а.с 76-77 том 1)
Внаслідок договору дарування від 27.08.2004  ОСОБА_3  набув у приватну власність будинок  АДРЕСА_2 (перейменовано на « АДРЕСА_1 »).
Так, 10.06.2002 ОСОБА_7 уклала із ЗАТ «Вітязь» договір підряду на будівництво приватного будинку за адресою будинок АДРЕСА_2 . (а.с. 31-32 том 1)
03.09.2004 ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_5 договір підряду на будівельно-оздоблювальні роботи №102-П в приватному будинку АДРЕСА_2 . До договору додано: кошторис на будівництво; акт здачі-прийняття робіт від 03.09.2004, тобто такий акт про прийняття робіт за договором складений в день складання цього ж договору підряду №102-П від 03.09.2004; розписки ОСОБА_5 про отримання коштів від ОСОБА_7 за здійснені будівельні роботи. (а.с. 48-55 том 1)
Крім того, 06.05.2006 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір про надання послуг. Однак, у вказаному договорі відсутня адреса його виконання, де сторони домовились про виконання будівельних та ремонтних робіт. До вказаного договору ОСОБА_7 додано: акт №1 про прийняття виконаних робіт від 27.04.2006, який датований раніше укладеного договору про надання послуг від 06.05.2006 та не містить посилання на об`єкт/адресу, де проводились такі роботи; розписки ОСОБА_6 про отримання коштів від ОСОБА_7 за договором від 06.05.2006. (а.с. 56 - 59 том 1)
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вказані норми сімейного права містяться в Главі 8 СК України та за положеннями ч.2 ст.74 СК України поширюються на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
Згідно роз`яснень п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.    
Згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів:
1) істотність збільшення вартості майна;
2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
 Як трудові затрати, необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції , сторонами клопотань шодо призначення судової експертизи не заявлялось. 
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Як зазначалось вище, спірне майно набуте ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27 серпня 2008 року. Позивачем ОСОБА_7 не доведено істотного збільшилося у своїй вартості спірного майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя( ОСОБА_7 )
З урахуванням вказаного правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин апеляційний суд погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про те, що позивач не довела того факту, що спірне майно зазнало істотного збільшення вартості за її участі. 
Крім того, ОСОБА_7 було заявлено вимогу про визнання права власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ). Проте, судом першої інстанції останній було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги, оскільки ОСОБА_7 не надано суду належних, допустимих та достітніх доказів, які б свідчили про здійснення нею витрат які б могли істотно вплинути на вартість земельної ділянки, колегія суддів погоджується із викладеним висновком.
Також, ОСОБА_7 заявила вимогу про визнання недійсними договрів дарування від 17 лютого 2012 року , укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . 
Згідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, за деякими виключеннями. Одним з таких виключень є дарунок. Тобто, якщо під час шлюбу один з подружжя отримує певні цінності (квартиру, автомобіль тощо) відповідно до договору дарування, то таке майно не належить до спільного, а вважається приватною власністю того, кому воно було подароване.( ст.57 СК України) 
Отже, районний суд , установивши , що житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_3 на праві приватної власності , прийшов до обґрунтованого висновку , що згода ОСОБА_7 на укладення оспорюваних договорів дарування не потребувалась, а відтак і підстав для визнання їх недійними суд не вбачає, з чим погоджується і колегія суддів.
Підсумовуючи викладене , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вказане спірне нерухоме майно не є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
Так як у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю судом правомірно відмовлено, вірним є і висновок про відмову в задоволенні похідних позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними, оскільки позивачем не доведено, що відповідне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін та його вартість істотно збільшилась саме за часті ОСОБА_7 , що спростовує відповідні посилання скаржника в її апеляційній скарзі.
Також ОСОБА_7 оскаржено додаткове рішення Ленінського районного суду міста Харкова 27 травня 2021 року, яким з неї на користь ОСОБА_8 34 000 грн.судових витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Суду першої інстанції на підтвердження понесених витрат було надано: Договір про надання правової допомоги №08ц19 від 10.12.2019 р. ; Доповнення №1 від 10.12.2019 р.; копію Акту № 1 прийняття-передачі виконаних робіт та наданих послуг за договором №08ц19 від 10.12.2019, складений 24.04.2021; звіт про виконані роботи та надані послуги по договору №08ц19 про надання правової допомоги в суді від 10.12.2019, складений 22.04.2021; копії квитанцій про сплату ОСОБА_4 на користь ОСОБА_16 : 5000 грн. (розрахункова квитанція №03/19 від 10.12.2019), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1576306368.1 від 10.01.2020), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1611265605.1 від 11.02.2020), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1640342371.1 від 06.03.2020), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1667392347.1 від 03.04.2020), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1697022189.1 від 06.05.2020), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1724564665.1 від 02.06.2020), 5000 грн. (копія квитанції №0.0.1757401513.1 від 04.07.2020), із зазначенням призначення платежу: «Оплата винагороди (адвокатського гонорару) за дог. №08ц19 від 10.12.2019».
З матеріалів справи встановлено , що позов ОСОБА_17 подано у листопаді 2019 року , представництво інтересів ОСОБА_8 , адвокатом Чуфаровим В.М. відповідно до договору укладеного між ними адвокат здійснював з грудня 2019 року . Рішення у справі винесено в квітні 2021 року , тобто справа розглядалась судом першої інстанції протягом майже 18 місяців. Відповідними доказами підтверджено надання правової допомоги ОСОБА_16 , ОСОБА_8 на стягнуту судом першої інстанції суму.
Тож, дослідивши вказані докази , місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_4 про ухвалення додатковго рішення , тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та щодо часткового задоволення заяви ОСОБА_4 про ухвалення додатковго рішення є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення без змін.
Подаючи відзив на апеляційну скаргу, представником ОСОБА_18 , ОСОБА_16 надано суду оригінал адвокатського ордеру №367-36 від 05.08.2021 , копію Доповнення №2 від 14 квітня 2021 року до договору №08ц19 від 10.12.2019 р., копію банківської квитанції №0.0.2218692817.1 від 03.08.2021 р. Зважаючи на надані докази , ОСОБА_16 просив на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покласти судові витрати на правничу допомогу понесені ОСОБА_18 на ОСОБА_2 .
Колегія суддів дослідивши матеріали справи та докази надані адвокатом Чуфаровим В.М. приходить до висновку, що витрати у сумі 7 000 грн., є доведеними та спів мірними зі складністю справи.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (п.1, 4 ч. 3 ст. 132 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 - 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦІІК України встановлено, що докази розміру витрат , які сторона сплатила у зв`язку із розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Врахувавши конкретні обставини та складність справи,з урахуванням виконаної адвокатом роботи,принципи співмірності та розумності судових витрат,критерій реальності адвокатських витрат,а також критерій розумності їхнього розміру, колегія суддів приходить до висновку про задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_18 , адвоката Чуфарова В.М. і стягнення з позивача ОСОБА_17 на користь ОСОБА_18 7000 грн судових витрат на правничу допомогу адвоката надану при апеляційному перегляді справи.
Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 травня 2021 року – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_18 витрати на правову допомогу, понесені під час апеляційного перегляду справи №642/7991/19 у сумі 7 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді : А.І.Дорош

О.А. Лобов