ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року	Львів	Справа № 260/3036/23 пров. № А/857/13058/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року (суддя – Скраль Т.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Ужгород, дата складання повного тексту – 21.06.2023), 
в адміністративній справі №260/3036/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                              встановив: 

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів ГУ ПФУ в Закарпатській області (далі – відповідач-1), ГУ ПФУ в Івано-Франківській області (далі – відповідач-2), в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача-2 щодо не зарахування до страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1991 період роботи з 01.10.1999 по 28.06.2002 та з 01.07.2002 по 18.09.2004; 2) зобов`язати відповідача-2 зарахувати до страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 26.06.1991 період роботи з 01.10.1999 по 28.06.2002 та з 01.07.2002 по 18.09.2004  з моменту звернення за призначення пенсії, 11.03.2023 року. 
Відповідачі позовних вимог не визнали, в суді першої інстанції кожен подав відзив на позовну заяву, просили відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 від 17 березня 2023 року №072050010689. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення розміру пенсії, періоди роботи з 01.10.1999 по 28.06.2002 у ТзОВ “Визниця сервіс”, з 01.07.2002 по 18.09.2004 у ТзОВ “Пролісок” та призначити ОСОБА_1 пенсію з моменту звернення із заявою – 11 березня 2023 року. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1073,60 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи і не в повній мірі дослідив здобуті в процесі судового розгляду справи докази, що у свою чергу стало причиною порушення судом першої інстанції норм матеріального права, і як наслідок тягне за собою неправильне вирішення даної справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оскільки позивачем при призначенні пенсії не надано підтверджуючих документів про сплату страхових внесків за спірний період та у відділі адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації управління немає даних про сплату внесків, в Головному управлінні відсутні законні підстави зарахувати спірний період до страхового стажу. Таким чином, вимоги про зобов`язання Головного управління зарахувати до страхового стажу період роботи, який не підтверджений сплатою внесків до Пенсійного фонду є безпідставним. Крім того зазначає апелянт,  що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головного управління повторно розглянути заяву щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а не зобов`язання призначити таку пенсію. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 21.06.2023 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Суд встановив такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 11 березня 2023 року звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності (а.с. 43). 
17 березня 2023 року Головне управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області рішенням №072050010689 відмовило в призначенні пенсії ОСОБА_1 по інвалідності у відповідності до статті 32 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 12 років (а.с. 59). 
При цьому відповіда-2 зазначив, що до страхового стажу згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 26.06.1991 не зараховано періоди роботи з 01.10.1999 по 28.06.2002 та з 01.07.2002 по 18.09.2004, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу (Форми ОК-5) відсутні дані про сплату страхових внесків за вище зазначені періоди, інші підтверджуючі документи про зазначені періоди роботи відсутні. 
Не погодившись із рішенням відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, позивач звернувся з цим позовом до суду. 

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 
У пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. 
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон №1058-IV). 
Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. 
Згідно вимог ч.1 ст.21 Закону №1058-IV, з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється персоніфікований облік. 
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі – Закон №1788-ХІІ), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
Згідно із частиною першою статті 15 Закону №1058-IV, платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону. 
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч.2 ст.20 Закону №1058-IV). 
Як передбачено частинами четвертою - шостою, дев`ятою, десятою статті 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. 
Крім того, згідно із частиною шостою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. 
Спірним у вказаній справі є питання не зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 26.06.1991 період роботи з 01.10.1999 по 28.06.2002 та з 01.07.2002 по 18.09.2004. 
За змістом статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок №637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. 
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. 
Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07. 1993 року за № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58). 
Згідно п.1.1. Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. 
Згідно п.2.2. Інструкції №58 у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції, заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.  До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться. 
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а наявність відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Наявність же відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу. 
Досліджуючи записи трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 26.06.1991 (а.с. 28-31), суд встановив, що ОСОБА_1 : 
- в період з 01.09.1989 по 21.06.1992 – навчання  у Мкачівському ПТУ (запис № 1); 
- в період з 01.10.1992 – 30.11.1992 – помічник директора по комерції у ТзОВ “Тіна –ЛТД” (запис № 2-3); 
- в період з 03.12.1992 – 25.09.1999 – слюсар з ремонту автомобілів у ТзОВ “Авто +” ( запис № 4-5); 
- в період з 01.10.1999 по 28.06.2002 – слюсар  у ТзОВ “Визниця сервіс” (запис № 6-7); 
- в період з 01.07.2002 по 18.09.2004 – слюсар з ремонту автомобілів у ТзОВ “Пролісок” (запис № 8-9). 
Вказаними записами у відповідності до чинного на час заповнення законодавства чітко відображено місце та роботу, яку виконував позивач, наявний відтиск печатки. 
Отож правильно вказав суд першої інстанції, що відповідач-2 протиправно не зарахував позивачу до стажу спірні періоди роботи. 
Щодо доводів апелянта в частині відсутності з 01.10.1999 по 28.06.2002 та з 01.07.2002 по 18.09.2004 відомостей про сплату страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу (форми ОК-5), то як правильно вказав суд першої інстанції, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. У свою чергу органи Пенсійного фонду України наділені повноваженнями проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати. 
За встановленого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.10.1999 по 28.06.2002 та з 01.07.2002 по 18.09.2004, що не спростовано доводами апеляційної скарги відповідача-2. 
З огляду на встановлені судом обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач-2, приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 17.03.2023 року №072050010689, діяв незаконно, тому визнав вказане рішення протиправним і таким, що підлягає скасуванню. 
Як вказано у рішенні відповідача-2 від 17.03.2023 року № 072050010689 про відмову в призначенні пенсії, загальний трудовий стаж позивача становить 9 років 11 місяців 14 днів, який визнається пенсійним органом. 
Статтею 30 Закону №1058-IV визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. 
Відповідно до статті 32 Закону №1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю II та III груп: від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років. 
Згідно з статтею 45 Закону №1058-IV, пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності. 
Водночас, враховуючи те, що судом вирішено зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи, то сукупний страховий стаж позивача становить понад 12 років, що є достатнім для призначення йому пенсії по інвалідності. 
Позивач станом на час звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії по інвалідності досягнувши 49 років 10 місяців, а інвалідність встановлено 28 вересня 2022 року, тому з урахуванням приписів ст.45 Закону №1058-IV призначення пенсії має відбутися з 11 березня 2023 року. 
Відповідно до Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. 
Суд встановив, що за заявою позивача від 11.03.2023 року про призначення пенсії згідно з пунктом 4.2 Порядку №22-1 за принципом екстериторіальності вже визначений територіальний орган Пенсійного фонду України, що призначає пенсію – Головне управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області. 
Таким чином, наслідком скасування, прийнятого Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області за результати розгляду заяви позивача про призначення пенсії рішення є виникнення саме у цього територіального органу Пенсійного фонду України обов`язку призначити пенсію. 
З метою ефективного захисту порушеного права позивача суд першої інстанції законне та обґрунтоване прийняв рішення про зобов`язання Головне управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області призначити позивачу пенсію по інвалідності. 
При цьому суд першої інстанції не втрутився у дискрецію (вільний розсуд) відповідача-2. 
Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень та яке він вважає найкращим за даних обставин. 
Окрім цього, згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16- а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що задоволення судом позовних вимог не буде мати наслідком втручання у дискреційні повноваження Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області. 
Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
Тобто, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Натомість, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 липня 2020 року у справі №826/10085/16. 
Повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Таким чином, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до їхнього вчинення у судовому порядку. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22 липня 2020 року у справі №299/3792/17. 
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (органу місцевого самоврядування) не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15. 
Отже, суд з метою захисту прав позивача наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення і таке зобов`язання суб`єкта владних повноважень не буде вважатися втручанням у дискреційні повноваження, адже такий спосіб захисту порушення права буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в органах влади. 
Вказаним спростовуються доводи апелянта, що судом першої інстанції не надано належну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи і не в повній мірі досліджено здобуті в процесі судового розгляду справи докази, з порушенням норм матеріального права. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині винесене із всебічним з`ясуванням обставини справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги в оскарженій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав у вказаній частині для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року в адміністративній справі №260/3036/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль