ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
29 листопада 2023 року 
м. Київ 
 
справа № 372/3055/21
провадження № 61-9836св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року у складі судді Проць Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Невідомої Т. О., Поліщук Н. В., у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» про заміну стягувача у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на нерухоме майно, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» (далі - ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС») звернулося до суду із заявою про заміну стягувача у цивільній справі № 2-1683/10 за позовом Акціонерного товариства (далі - АТ) «Райффайзен Банк Аваль» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на нерухоме майно. 
 
Заява ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» мотивована тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року у справі № 2-1683/10, зокрема, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 червня 2008 року № 223367911 (далі - Кредитний договір) у розмірі 1 169 649,34 грн та відповідно до договору іпотеки від 21 серпня 2008 року звернено стягнення на належний іпотекодавцю ОСОБА_1 предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану в селі Великі Дмитровичі Обухівського району Київської області. 
 
30 листопада 2011 року на виконання зазначеного судового рішення стягувачу АТ «Райффайзен Банк Аваль» видано виконавчий лист № 2-1683/10, який було пред`явлено на примусове виконання. 
 
30 липня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «ОКСІ Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого АТ «ОКСІ Банк» набуло права вимоги щодо боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором. 
 
Водночас, на підставі договору відступлення права вимоги від 30 липня 2021 року АТ «ОКСІ Банк» передало, а ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» прийняло права вимоги за Кредитним договором, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та  ОСОБА_1 . 
 
Отже, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, а саме: ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» стало кінцевим кредитором у правовідносинах із  ОСОБА_1 та отримало право грошової вимоги до нього. 
 
Враховуючи викладене, ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» просило замінити стягувача у справі № 2-1683/10 із АТ «Райффайзен Банк Аваль» на нього як правонаступника. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року заяву ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» про заміну стягувача у цивільній справі № 2-1683/10 задоволено. 
 
Замінено стягувача у цивільній справі № 2-1683/10 за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на нерухоме майно його правонаступником - ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС». 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що внаслідок укладання договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» стало правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль»у кредитних правовідносинах із  ОСОБА_1 , а тому заява про заміну стягувача у цивільній справі № 2-1683/10 є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року - без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Так, постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2781/18, яка є чинною, скасовано постанову державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції від 28 лютого 2012 року про відкриття виконавчого провадження № 31610814 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10, виданого на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року, яким врахунок погашення заборгованості  ОСОБА_1 за Кредитним договором звернено стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, а також скасовано постанову Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 22 серпня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання цього ж виконавчого листа з огляду на те, що судове рішення набрало законної сили 27 грудня 2010 року, а відтак виконавче провадження було відкрито поза межами передбаченого Законом України                         від 21 квітня 1999 року № 606-ХVІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон      № 606-ХVІ) річного строку пред`явлення виконавчих документів до виконання. 
 
Разом із тим, Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 16 листопада 2021 року у справі № 372/4193/21 виправив помилку, допущену у вищезгаданому виконавчому листі № 2-1683/10, зазначивши, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року набрало законної сили 30 березня 2011 року і саме з цієї дати повинен обчислюватися строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Зазначена ухвала також набрала законної сили і є чинною на час розгляду цієї справи. 
 
Врахувавши, що в матеріалах справи є два процесуальні документи, які набрали законної сили, але зміст яких суперечить один одному, колегія суддів, самостійно перевіривши у цій частині обставини справи, виснувала, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року, яке переглядалося в апеляційному порядку та було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2011 року, дійсно набрало законної сили саме 30 березня        2011 року, а тому строк пред`явлення виконавчого листа № 2-1683/10 до виконання, який на той час становив один рік, спливав 30 березня 2012 року. 
 
Державна виконавча служба вперше відкрила виконавче провадження з примусово виконання вищевказаного виконавчого листа 28 лютого 2012 року, тобто в межах річного строку для його пред`явлення до виконання. 
 
Постановою державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції від 18 листопада 2015 року виконавчий лист № 2-1683/10 повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону № 606-ХVІ. 
 
22 серпня 2016 року, тобто в межах річного строку після повернення виконавчого документа, державний виконавець державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції знову відкрив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10. 
 
Отже, Київський апеляційний суд своєю постановою від 19 грудня 2018 року фактично помилково скасував вищезгадані постанови Обухівської державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження від 28 лютого 2012 року та від 22 серпня     2016 року. 
 
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року              № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), яким збільшено до трьох років після набрання рішенням законної сили строк пред`явлення до виконання виконавчих документів, у тому числі й тих, які були видані на виконання судових рішень до 05 жовтня 2016 року та строк пред`явлення яких до виконання не сплив станом на 05 жовтня 2016 року. 
 
Таким чином, оскільки ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» звернулося до суду із заявою про заміну стягувача у справі 11 серпня 2021 року, тобто в межах трирічного строку після ухвалення 19 грудня 2018 року помилкової постанови Київського апеляційного суду про скасування постанов державних виконавців про відкриття виконавчого провадження, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для заміни АТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником - ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС». 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
10 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області                             від 17 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» у задоволенні заяви про заміну стягувача у справі. 
 
Касаційна скарга подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що у випадку неможливості виконання судового рішення за відсутності підстав для поновлення строків для виконання виконавчого листа або у випадку, якщо судове рішення не підлягає виконанню у примусовому порядку через органи виконавчої служби, правонаступник не може бути замінений у виконавчому провадженні, яке не здійснюється. 
 
Отже, суди попередніх інстанцій помилково задовольнили заяву ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС», оскільки не можна замінити сторону у справі або у виконавчому провадженні, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20),                    від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (провадження № 12-69гс21), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21). 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У листопаді 2023 року представник ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» - адвокат Горлатий О. В., через систему «Електронний суд», надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Одночасно у відзиві на касаційну скаргу заявлено клопотання про поновлення ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» строку на подання відзиву. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області. 
 
29 грудня2022 року справа № 372/3055/21 надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Судувід 22 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області                          від 16 грудня 2010 року у справі № 2-1683/10, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2011 року, у рахунок погашення заборгованості  ОСОБА_1 перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором у розмірі 1 169 649,34 грн та відповідно до договору іпотеки від 21 серпня 2008 року звернено стягнення на належний іпотекодавцю предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану в селі Великі Дмитровичі Обухівського району Київської області, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації вказаної земельної ділянки через прилюдні торги (том 1 а. с. 167-170, 226-230). 
 
30 листопада 2011 року на виконання зазначеного рішення АТ «Райффайзен Банк Аваль» як стягувачу видано виконавчий лист № 2-1683/10, в якому зазначено про набрання рішенням суду законної сили 27 грудня 2010 року (том 1 а. с. 3-4).
 
Постановою в. о. начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції Снєгірьова В. В. від 28 лютого 2012 року відкрито виконавче провадження № 31610814 з примусового виконання вищезгаданого виконавчого листа № 2-1683/10 (том 1 а. с. 6-7). 
 
Постановою державного виконавця державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції від 18 листопада 2015 року виконавчий лист № 2-1683/110 повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону № 606-ХVІ, що підтверджується відміткою на виконавчому листі (том 1 а. с. 3-4). 
 
На підставі заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» постановою головного державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Борискевича А. І. від 19 серпня 2016 року, тобто в межах річного строку після повернення виконавчого документа стягувачу, вдруге відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10 (том 1 а. с. 9). 
 
Апеляційним судом також встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2781/18, яка набрала законної сили, скаргу ОСОБА_1 на постанови державних виконавців про відкриття виконавчих проваджень задоволено частково. Скасовано постанову державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції від 28 лютого 2012 року про відкриття виконавчого провадження № 31610814 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10, виданого на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року. Скасовано постанову Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 22 серпня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52004714з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10, виданого на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року (том 1 а. с. 100-107). 
 
Задовольняючи у справі № 372/2781/18 скаргу боржника та скасовуючи постанови державних виконавців про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року у справі № 2-1683/10 набрало законної сили 27 грудня 2010 року, а тому виконавчі провадження було відкрито поза межами передбаченого Законом № 606-ХVІ річного строку пред`явлення виконавчих документів до виконання. 
 
Разом із тим, Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 16 листопада 2021 року у справі № 372/4193/21 виправив допущену у вищезгаданому виконавчому листі № 2-1683/10 помилку у даті набрання рішення суду законної сили - з «27 грудня 2010 року» на «30 березня 2011 року», зазначивши, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2010 року, на підставі якого видано виконавчий документ, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області                         від 30 березня 2011 року, а тому 30 березня 2011 року і є датою набрання рішенням суду першої інстанції законної сили (том 3 а. с. 36-38). Зазначена ухвала також набрала законної сили і була чинною на час перегляду цієї справи в апеляційному порядку. 
 
30 липня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «ОКСІ Банк»укладено нотаріально посвідчені договори про відступлення права вимоги, за умовами яких АТ «ОКСІ Банк» набуло права вимоги щодо боржника / іпотекодавця  ОСОБА_1 за Кредитним та іпотечним договорами(том 2 а. с. 133-136, 141-142). 
 
Крім того, на підставі нотаріально посвідчених договорів відступлення права вимоги від 30 липня 2021 року АТ «ОКСІ Банк» передало, а ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» прийняло права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та  ОСОБА_1 (том 2 а. с. 137-140, 143-144). 

 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до пункту 28 частини першої статті 353, пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
 
У частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. 
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент видачі виконавчого листа № 2-1683/10 та пред`явлення його до виконання вперше були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. 
 
Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. 
 
Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 
 
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII. 
 
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. 
 
Відповідно до пункту 5 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. 
 
Тлумачення пункту 5 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності. 
 
Таким чином, законодавець збільшив до трьох років після набрання рішенням законної сили строк пред`явлення до виконання як виконавчих документів, виданих після набрання чинності 05 жовтня 2016 року Законом № 1404-VIII, так і виконавчих документів, які були видані на виконання судових рішень до 05 жовтня 2016 року та строк пред`явлення яких до виконання не сплив станом на 05 жовтня 2016 року. 
 
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 грудня              2018 року у справі № 910/11424/15, від 20 травня 2019 року у справі № 904/10285/15, від 12 квітня 2023 року у справі № 2-436/24/12. 
 
Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. 
 
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. 
 
Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права. 
 
Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Таким чином, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір. 
 
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. 
 
Водночас відповідно до статті 55 ЦПК України, яка визначає загальні положення процесуального правонаступництва, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу. 
 
Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Отже, вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальному правовідношенні відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідношеннях у визначених законом випадках. Зокрема, у процесуальних відносинах правонаступник може бути замінений там, де вони є триваючими, або за умови відновлення процесуальних строків для вчинення процесуальних дій. Втрата первісним кредитором певних процесуальних прав унаслідок пропуску ним строків для вчинення процесуальних дій до моменту укладення договору відступлення права вимоги означає, що саме у такому обсязі новий кредитор може стати процесуальним правонаступником, і автоматичного поновлення процесуальних прав за наслідком укладення договору відступлення права вимоги не відбувається. 
 
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Така правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13 та від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (провадження № 12-69гс21), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, вказано, що заміна сторони виконавчого провадження правонаступником полягає в поширенні на правонаступника законної сили судового рішення з усіма її наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю. Отже, у випадку неможливості виконання судового рішення за відсутності підстав для поновлення строків для виконання наказу суду (виконавчого листа) або у випадку, якщо судове рішення не підлягає виконанню у примусовому порядку через органи виконавчої служби, правонаступник не може бути замінений у виконавчому провадженні, яке не здійснюється. Разом з тим особа може бути замінена судом у порядку процесуального правонаступництва згідно зі статтею 52 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 55 ЦПК України, на будь-якій стадії процесу, якщо здійснюється провадження у справі за участі її правопопередника щодо майна чи активів (немайнових прав), набутих цією особою в порядку матеріального правонаступництва. При вирішенні питання про заміну сторони виконавчого провадження суди мають встановити, чи не сплив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Після спливу строку виконавчого провадження не може вирішуватись питання про заміну сторони виконавчого провадження. 
 
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), на яку також містяться посилання у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила (пункти 27-130), що реалізація процесуального правонаступництва повинна мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим. Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі. За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва. Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва. 
 
Отже, не можна замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення. 
 
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 2-1931/2009 (провадження № 61-17782св21) вказано, що враховуючи висновок, сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі         № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), колегія суддів вважає, що правонаступник стягувача може звернутися до суду з заявою про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то подаючи заяву про заміну стягувача у виконавчому листі, такий правонаступник має одночасно подати заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, обґрунтовуючи поважність причин цього. У разі відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заява про заміну стягувача у виконавчому листі на правонаступника задоволенню не підлягає, оскільки в цьому випадку така заміна носить виключно формальний характер, не сприяє реалізації завдань цивільного судочинства та не відповідає принципу ефективності, оскільки не дає можливості виконати рішення суду без звернення до суду для вжиття додаткових заходів. Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Інше тлумачення закону (зокрема, про можливість здійснювати заміну сторони стягувача протягом необмеженого строку, незалежно від того чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа) означатиме, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість «штучно» збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам, таким чином уникнувши законодавчої вимоги щодо строку, що вже безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого строку. Таке тлумачення може порушити принцип правової визначеності, яке є одним з основоположних аспектів верховенства права. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Таким чином, встановивши, що як вперше, так і вдруге АТ «Райффайзен Банк Аваль» пред`явило виконавчий лист № 2-1683/10 на примусове виконання в межах визначеного частиною першою статті 22 Закону № 606-XIV річного строку, і що внаслідок відступлення права вимоги за Кредитним та іпотечним договорами, укладеними з  ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» стало кінцевим кредитором / іпотекодержателем у правовідносинах із названим боржником, а також врахувавши, що заяву про заміну сторони подано з дотриманням строків звернення виконавчого документа до виконання, суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення цієї заяви шляхом заміни первісного стягувача його правонаступником. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково задовольнили заяву ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС», оскільки не можна замінити сторону у справі або у виконавчому провадженні, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20), від 18 січня 2022 року у справі           № 34/425 (провадження № 12-69гс21), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), не заслуговують на увагу, оскільки Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області повернув виконавчий лист № 2-1683/10 стягувачу 23 січня 2019 року (том 2 а. с. 97-98), тоді як після фактичного припинення примусового виконання рішення суду ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» звернулося до суду із заявою про заміну стягувача у справі 11 серпня 2021 року, тобто в межах визначеного статтею 12 Закону № 1404-VIII трирічного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
 
Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу. 
 
Оскільки в даному конкретному випадку наслідками завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1683/10 було не закінчення виконавчого провадження, а повернення виконавчого документа стягувачу, і після фактичного припинення примусового виконання рішення суду ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» подало заяву про заміну сторони з дотриманням строків звернення виконавчого документа до виконання, то суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку, що за встановлених обставин, які свідчать про правонаступництво названого товариства у відповідних матеріальних правовідносинах, наявні підстави для здійснення процесуального правонаступництва. 
 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва в усіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва. 
 
Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (пункти 6.9-6.12, 6.15). 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Щодо клопотання представника ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» - адвоката Горлатого О. В. про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу 
 
28 листопада 2023 року, тобто з пропуском встановленого строку, представник ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» - адвокат Горлатий О. В., через систему «Електронний суд», подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2022 рокуу цій справі. 
 
Крім цього, названий адвокат заявив клопотання про поновлення ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» строку для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на те, що Київський апеляційний суд направив оскаржувану постанову від 01 вересня 2022 року на електронну адресу, яка не належить товариству, тому з повним текстом цієї постанови представник заявника зміг ознайомитися лише               27 листопада 2023 року у приміщенні Верховного Суду. Відтак, визначений судом строк для подання відзиву виявився недостатнім для формування ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» правової позиції у цій справі та опрацювання касаційної скарги  ОСОБА_1 . 
 
Також представник заявника зазначив, що 02 березня 2022 року Рада суддів України опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, в яких судам рекомендовано виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Отже, Рада суддів України фактично визнала факт введення воєнного стану на території України достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку. 
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. 
 
Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. 
 
Відповідно до частин першої-другої та шостої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області. Вказаною ухвалою також роз`яснено учасникам справи їх право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали. 
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 0315078904934, ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» отримало ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року про відкриття касаційного провадження у справі разом з доданою до неї касаційною скаргою  ОСОБА_1        02грудня 2022 року. 
 
З дати отримання ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року про відкриття касаційного провадження у справі (02 грудня 2022 року) ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» мало            15 днів (до 18 грудня 2022 року), тобто цілком достатній строк для підготовки і подання відзиву, враховуючи обсяг і зміст касаційної скарги та необхідний для її опрацювання час, однак назване товариство подало такий відзив через свого представника за спливом тривалого часу - лише 28 листопада 2023 року. 
 
Водночас, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв`язку із запровадженням такого не може вважатись поважною причиною пропуску цих строків (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22)). 
 
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
 
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю треба розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. 
 
Колегія суддів вважає, що ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» з 02 грудня 2022 року обізнане про факт відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , мало об`єктивну можливість у межах розумних строків подати до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, проте доказів на підтвердження обставин, які б слугували підставою для поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу, заявником не надано. 
 
Отже, доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків на стадії відкриття касаційного провадження, зокрема шляхом подання відзиву на касаційну скаргу, заявник не надав. 
 
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
 
З огляду на викладене, доводи клопотання представника ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» - адвоката Горлатого О. В. не свідчать про пропуск строку, встановленого для подання відзиву на касаційну скаргу, з поважних причин та не дають підстав для продовження цього строку, тому в задоволенні клопотання необхідно відмовити. 
 
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
 
Оскільки відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 було подано ТОВ «ФК «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС», через представника Горлатого О. В., 28 листопада 2023 року, тобто з пропуском встановленого в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року про відкриття касаційного провадження у справі строку, а підстави для продовження цього строку відсутні, то вказаний документ необхідно залишити без розгляду. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС», поданого представником Горлатим Олександром Васильовичем, про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу відмовити. 
 
Відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РЕД ПОЙНТ ФІНАНС» на касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року у цій справі залишити без розгляду. 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий | А. І. Грушицький
Судді: | С. О. Карпенко
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров
| В. В. Пророк