ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«01» листопада 2023 року
м. Харків
справа № 638/3039/16-ц
провадження № 22ц/818/2169/23
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачка – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року в складі судді Штих Т.В.
в с т а н о в и в:
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми, який в подальшому неодноразово уточнював та доповнював.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить Житлово-будівельному кооперативу «Резеда-7», члени якого є власниками житла.

У 2010 році зборами частини членів Житлово-будівельного кооперативу «Резеда-7», що мешкають у другому під`їзді будинку, прийнято рішення про встановлення у під`їзді лічильника тепла за власні кошти. Його призначили відповідальним за встановлення лічильника.

Вказав, що частина мешканців своєчасно передали йому кошти на встановлення лічильника, а частина проігнорувала такий обов`язок, тому він доплатив за них власні кошти. Відповідачка ОСОБА_2 повинна була сплатити 400,00 грн, однак у грудні 2014 року відмовилась від сплати цих коштів. З урахуванням того, що фактичні витрати на встановлення лічильника склали 17 053,21 грн, він сплатив замість неї за встановлення лічильника 440,82 грн.
Зазначив, що 10 листопада 2010 року роботи з монтажу лічильника були завершені, та 03 грудня 2010 року лічильник теплової енергії прийнято до експлуатації.

Вказав, що з моменту встановлення лічильника мешканці під`їзду сплачують за опалення менше, ніж мешканці таких же квартир у інших під`їздах без лічильника. Відповідачка продовжує заощаджувати кошти, не зробивши для цього відповідного вкладу. 

Виходячи з того, що він сплатив за відповідачку кошти у розмірі 440,82 грн, яких не вистачало для встановлення лічильника, та враховуючи, що загальна сума коштів, збережених мешканцями під`їзду за час користування лічильником тепла з 03 грудня 2010 року по 30 квітня 2017 року згідно розрахунку енергоаудитора склала 141 291,29 грн, фактична вартість лічильника 17 053,21 грн, та ним особисто сплачено 7 200,68 грн, він має право на суму в розмірі 4 127,00 грн, що заощаджена відповідачкою по її квартирі загальною площею 62,9 кв м та є дольовою часткою від ефективності використання лічильника тепла від збережених відповідачкою коштів. 

Зазначив, що стягненню з відповідачки також підлягають 3% річних від зазначених вище сум та інфляційні втрати, банківський збір та витрати на оплату поштових відправлень.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 440,82 грн основної заборгованості, 3,60 грн – витрати на поштове повідомлення від 07 травня 2013 року, 3,65 грн – витрати на поштове повідомлення від 18 грудня 2014 року, 4 127,00 – частка коштів по квартирі АДРЕСА_2 від ефективності лічильника тепла на другому під`їзді, 356,80 грн – інфляційні втрати від основної заборгованості, 84,60 грн – 3% річних від основної заборгованості, 1 541,85 грн – інфляційні втрати від частки збережених відповідачкою грошей, 306,57 грн – 3% річних від частки збережених відповідачкою грошей, 20,00 грн – банківський збір, а всього 6 884,89 грн та судові витрати 487,20 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 440,82 грн основної заборгованості, 1 634, 29 грн частки коштів від ефективності лічильника тепла, 3,60 грн – витрати на поштове повідомлення від 07 травня 2013 року, 3,65 грн – витрати на поштове повідомлення від 18 грудня 2014 року, 356,80 грн – інфляційні втрати від основної заборгованості, 84,60 грн – 3% річних від основної заборгованості, 20,00 грн – банківський збір та судовий збір в розмірі 487,20 грн.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення – задоволено, скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року та призначено справу до розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що відповідачка як споживач теплової енергії, що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , є співвласницею вузла обліку теплової енергії з лічильником, кошти за встановлення якого в розмірі 440,82 грн не сплачувала, натомість він сплатив їх замість неї. Перед встановленням лічильника проведено обхід квартир та отримано згоду 77% власників квартир, що є достатнім. Відповідачка безпідставно користується лічильником тепла за його рахунок, не відмовлялась від користування ним, у зв`язку з чим заощаджує кошти з оплати за теплопостачання. Житлово-будівельний кооператив «Резеда-7» не фінансував встановлення лічильника, однак підписав акт введення його до експлуатації. Строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він пред`являв відповідачці досудові вимоги у 2013 та 2014 роках, які вона проігнорувала, лише після чого він звернувся до суду. 

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведені.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , з 03 квітня 2000 року (а. с. 46 том 1).

Власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , був чоловік відповідачки - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 листопада 2007 року та витягом про реєстрацію права власності від 25 січня 2008 року (а. с. 177, 178, 218 том 1).
Особовий рахунок у Комунальному підприємстві «Харківські теплові мережі» за вказаною адресою також відкрито на ОСОБА_3 (а. с. 93 том 1).

15 серпня 2010 року відбулись збори мешканців другого під`їзду житлового будинку АДРЕСА_1 , на яких були присутні 12 його мешканців, та слухали питання щодо встановлення теплового лічильника. Вирішили провести поквартирний обхід та за згоди понад 50 % мешканців виконати роботи з встановлення лічильника (а. с. 33 том 1).

02 грудня 2010 року встановлено та опломбовано прилад обліку теплової енергії, за показаннями якого проводиться нарахування за послуги централізованого опалення мешканцям другого під`їзду житлового будинку АДРЕСА_1 . Вузол обліку теплової енергії перебуває на балансі споживачів другого під`їзду.

Зазначене підтверджується листом начальника Шевченківського філіалу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 05 липня 2016 року № К-153/07 (а. с. 99 том 1), актами виконаних робіт від 05 жовтня 2010 року (а. с. 21 том 1) та від 10 листопада 2010 року (а. с. 28 том 1), чеками від 11 вересня 2010 року, 10 лютого 2011 року (а. с. 22 том 1), видатковими накладними та квитанціями від 07 жовтня 2010 року, 08 жовтня 2010 року, 10 листопада 2010 року (а. с. 24-27 том 1), актом № 2749 допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії від 03 грудня 2010 року (а. с. 29 том 1).

З листа Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 14 червня 2016 року № 194 вбачається, що для отримання технічних умов на встановлення приладу обліку теплової енергії мешканцями одного з під`їздів будинку необхідно надати відповідну заяву та протокол зборів мешканців під`їзду з підписами, які згодні на встановлення приладу обліку теплової енергії, не менш ніж 50% + 1 квартира (а. с. 101 том 1).
За підрахунками ОСОБА_1 фактичні витрати на встановлення лічильника теплової енергії склали 17 053,21 грн (а. с. 16 том 1).

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складено довідку про витрати грошових коштів на придбання лічильника тепла і виконання робіт з оформлення і введення до експлуатації лічильника тепла другого під`їзду будинку АДРЕСА_1 у 2010 році, у якій зазначено, що витрачено 17 053,21 грн, з яких 10 300,00 грн – сума, зібрана мешканцями під`їзду, та 6 753,21 грн – сума з особистих коштів, сплачених ОСОБА_1 за квартири мешканців, що не взяли прямої фінансової участі у придбанні та встановленні лічильника у кількості 11 квартир, зокрема, № 96. Також цими ж особами складено відомість отримання коштів від мешканців другого під`їзду будинку АДРЕСА_1 на оплату придбання і введення до експлуатації лічильника тепла у 2010 році (а. с. 250, 251 том 1).

З журналу оплати, який складено ОСОБА_1 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 кошти за встановлення лічильника у сумі 400,00 грн не сплачувались (а. с. 14-15 том 1).

У травні 2013 року та грудні 2014 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 досудові вимоги про сплату 400,00 грн за встановлення лічильника тепла (а. с. 17-20 том 1).

З висновку за результатами експлуатації лічильника теплової енергії в житловому будинку по АДРЕСА_1 , 2 під`їзд, від 19 травня 2016 року та розрахунку економічної ефективності за висновками експлуатації лічильника тепла при нарахуванні за послуги теплопостачання в житловому будинку по АДРЕСА_1 при існуванні лічильника тепла на під`їзді № 2 і без нього на 1,3,4 під`їздах згідно з даними Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вбачається, що за період з грудня 2010 року по грудень 2017 року різниця у сплаті за опалення склала 4 127,00 грн (а. с. 56-57, 128, 132 том 1).
З довідки Житлового кооперативу «Резеда-6» від 12 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 брав участь в оплаті проєкта, придбанні та встановленні приладу обліку тепла «Суперкал 531», встановленого на весь будинок АДРЕСА_1 (а. с. 179 том 1).

Споживачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у 2015 – 2021 роках складались акти-претензії про неналежне надання послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 180-189, 220-226 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 62 том 2).

За змістом статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частин першої, другої  статті 1212 ЦК України  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:
а)набуття або збереження майна,
б)набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,
в)відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину, або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;
4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень  глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

За змістом статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відшкодуванню підлягають всі доходи у широкому сенсі, такі як: плоди, продукція і доходи (стаття 189 ЦК України). Продукцією є, зокрема, все те, що створюється внаслідок виробничо-господарської діяльності і матеріалізується у вигляді нової або частково нової речі (наприклад, виготовлення автомашин, будівництво будинку, переробка нафти на бензин та інші нафтопродукти). Плоди – це результат органічного розвитку самої речі (приплід тварин, майбутній урожай). Доходи – це те, що приносить річ, перебуваючи в експлуатації і цивільному обороті (орендна плата, дивіденди тощо).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.  Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення коштів з ОСОБА_2 позивач послався на те, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_4 та є співвласницею лічильника тепла другого під`їзду, хоча своєчасно не сплатила свою частку коштів за придбання та встановлення лічильника тепла у під`їзді. ОСОБА_1 зазначав, що кошти за відповідачку сплатив він, тому має право на відшкодування коштів, сплачених за придбання і встановлення лічильника, суми, заощадженої відповідачкою за оплату теплопостачання, та інфляційних втрат і 3 % річних від вказаних сум.

Однак, даних про наявність будь-яких зобов`язань ОСОБА_2 особисто перед позивачем щодо сплати за лічильник суду не надано.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка є співвласницею будь-якого майна разом з позивачем, в тому числі і лічильника тепла. 

Докази, на які посилався позивач, а саме довідка про витрати грошей, акт допуску лічильника до експлуатації, відомість отримання коштів, протокол проведення загальних зборів мешканців, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не свідчать про те, що позивачем сплачено кошти за відповідачку у її майнових інтересах чи за її дорученням.
Також відсутні й докази безпідставного набуття відповідачкою майна за рахунок позивача та доходів від такого майна.
Різниця в оплаті послуг з теплопостачання за наявності та за відсутності приладу обліку не є доходом.

При цьому, така різниця нарахована енергоаудитором умовно, виходячи з порівняння з оплатою, яку здійснювали мешканці інших під`їздів, у яких відсутній лічильник. Встановити, які б саме суми сплачували за теплопостачання мешканці під`їзду № 2 за відсутності приладу обліку, та які дійсно суми сплачувались відповідачкою за послуги з теплопостачання, з розрахунків енергоаудитора неможливо.

Виходячи з викладеного, підстав для стягнення з відповідачки коштів за придбання і встановлення лічильника, частки коштів від ефективності лічильника, 3% річних, інфляційних втрат та інших вимог позову на ці суми не вбачається.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 через безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що перед встановленням лічильника було проведено обхід квартир та отримано згоду 77% власників квартир, що є достатнім; що Житлово-будівельний кооператив «Резеда-7» не фінансував встановлення лічильника, однак підписав акт введення його до експлуатації не можуть бути взяті до уваги, адже не підтверджують майнових зобов`язань відповідачки перед ним.

Посилання ОСОБА_1 на те, що строк позовної давності ним не пропущений, також не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції, хоча і зауважив про пропуск ним позовної давності, однак відмовив у задоволенні позову не з цієї підстави, а через недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Оскільки позовна давність застосовується лише до позовних вимог, що є обґрунтованими, у даному разі немає підстав для її застосування та аналізу питання щодо її пропуску.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та він звільнений від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368,  ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 листопада 2023 року.