ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 520/21023/21
адміністративне провадження № К/990/12480/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №520/21023/21
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції у місті Києві
про скасування наказу та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 9 березня 2023 року (головуюча суддя: Мінаєва О.М., судді: Калиновський В.А., Кононенко З.О.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного управління Національної поліції у місті Києві, у якому просив суд:
- скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві від   22 вересня 2021 року №1294 о/с щодо звільнення його з посади заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління 22 вересня 2021 року;
- поновити його з 23 вересня 2021 року в Головному управління Національної поліції у місті Києві на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління;
- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23 вересня 2021 року і до моменту фактичного поновлення на роботі виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі: 2718,93 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 стверджував, що звільнення відбулося з порушенням процедури, без його бажання, а також під час його перебування у відпустці та в період тимчасової непрацездатності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року позов задоволено:
- скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22 вересня 2021 року №1294 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління 22 вересня 2021 року;
- поновлено ОСОБА_1 з 23 вересня 2021 року в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління;
- стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23 вересня 2021 року.
- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 з 23 вересня 2021 року в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у рапорті від 17 вересня 2021 року зазначив прохання про звільнення за власним бажанням без визначення будь-якої поважної причини, що перешкоджали виконанню службових обов`язків, також позивач прохав визначити дату звільнення 23 вересня 2021 року. Проте відповідач звільнив позивача 22 вересня 2021 року, коли він перебував у відпустці та в період його непрацездатності. Оскільки у поданому рапорті позивач просив звільнити його зі служби в поліції з 23 вересня 2021 року, то останній мав право відкликати рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням до 23 вересня 2021 року включно. Одночасно з цим, суд зазначив, що відповідач не довів того, що на момент видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням його бажання звільнитись зі служби в поліції залишалось незмінним.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 9 березня 2023 року задоволено апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між сторонами існувала домовленість про звільнення позивача у більш короткий строк, до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 тримісячного строку, а тому відповідач мав право звільнити 22 вересня 2021 року. Цей висновок суд пояснив тим, що у рапорті від 17 вересня 2021 року позивач просив звільнити його за власним бажанням 22 вересня 2021 року, в останній день відпустки, і в указаний день був звільнений. 
Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи позивача й висновки суду першої інстанції про те, що у день подання рапорту про звільнення з 22 вересня 2021 року позивач також подав рапорт із зазначенням іншої дати звільнення зі служби, а саме 23 вересня 2021 року. Цей висновок апеляційний суд мотивував недоведеністю таких доводів належними й допустимими доказами.
Також апеляційний суд указав на відсутність доказів для висновку про те, що рапорт про звільнення позивача з 22 вересня 2021 року був поданий ним під тиском з боку відповідача і не підтверджував його волі на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням 22 вересня 2021 року.
Зрештою апеляційний суд зауважив, що встановлена статтею 40 КЗпП України заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності та у період перебування працівника у відпустці розповсюджується на випадки звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, визначених частиною першої статті 40 КЗпП України (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), у той час, як позивач був звільнений зі служби в поліції за власним бажанням згідно пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву
ОСОБА_1 просить Верховний Суд скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 9 березня 2023 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою від 19 квітня 2023 року Суд відкрив касаційне провадження з метою перевірки доводів скарги, яка подана на підставі пунктів 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).
Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував матеріальний закон та дійшов необґрунтованого висновку про досягнення сторонами згоди стосовно узгодження дати звільнення 22 вересня 2021 року.
Зауважує, що за правилами статей 3, 11 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника, у разі його звільнення, йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням і датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Натомість щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника.
У цьому контексті скаржник стверджує, що оскільки він з 21 до 29 вересня 2021 року включно мав період тимчасової непрацездатності, то відповідач повинен був вирішити питання про перенесення або продовження його відпустки. Вважає, що день звільнення 22 вересня 2021 року вже не міг бути погоджений сторонами, так як в будь-якому разі не міг бути останнім днем відпустки по причині тимчасової непрацездатності в її період. 
Також указує, що до 30 вересня 2021 року він мав право відкликати рапорт на звільнення, проте після виходу на роботу 30 вересня 2021 року дізнався про звільнення, що унеможливило подання додаткових заяв стосовно проходження служби.
Крім цього, скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції не повідомляв його про апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.
Скаржник указує, що не отримував від апеляційного суду будь-яких документів у справі. Зазначає, що у системі Електронний суд та застосунку «Дія» відсутні повідомлення щодо стадії апеляційного розгляду його справи.
Відповідач у відзиві просить Суд залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувану постанову залишити без змін.
Позиція відповідача полягає в тому, що суд апеляційної інстанції повно і правильно встановив обставини справи, надав їм належну оцінку та ухвалив законну й обґрунтовану постанову. Вважає доводи касаційної скарги надуманими й безпідставними.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
З 16 січня 2016 року ОСОБА_1 працював в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві (далі - «ГУ НП у м. Києві») на посаді начальника відділу слідчого управління, а з 11 лютого 2016 року на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління.
З 5 серпня 2021 року ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці тривалістю 30 діб.
З 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 проходив амбулаторне лікування в КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги міста Ізюм».
12 серпня 2021 року ОСОБА_1 написав рапорт про звільнення зі служби в поліції.
6 вересня 2021 року ОСОБА_1 вирішив продовжувати свою службу в поліції та написав рапорт, у якому просив вважати недійсним раніше наданий рапорт від 12 серпня 2021 року про звільнення зі служби в поліції. 
Того ж дня, у зв`язку із періодом тимчасової непрацездатності з 11 до 25 серпня 2021 року, ОСОБА_1 просив продовжити йому відпустку з 6 вересня 2021 року на 15 діб та надати йому 2 доби додаткової відпусті. 
Заява була задоволена і ОСОБА_1 подовжили відпустку до 22 вересня 2021 року включно.
21 вересня 2021 року ОСОБА_1 захворів та потрапив на стаціонарне лікування до КНП «Центральна міська лікарня Міщанської Богоматері» в м. Ізюмі Харківської області.
Згідно з наказом ГУ НП у м. Києві від 22 вересня 2021 року №1294 о/с щодо особового складу, полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління, звільнено зі служби в поліції 22 вересня 2021 року згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі рапорту ОСОБА_1 від 17 вересня 2021 року.
Згідно з рапортом ОСОБА_1 від 17 вересня 2021 року, останній просив начальника ГУ НП у м. Києві звільнити його відповідно до пункту 7 частини 1 статті 27 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» 22 вересня 2021 року (в останній день відпустки, відповідно до Закону України «Про відпустки»). На цьому рапорті міститься резолюція «УКЗ/ Оформити 17.09.21» та підпис.
Згідно з розпискою ОСОБА_1 30 вересня 2021 року, останній отримав в управлінні кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві, зокрема, копію наказу про звільнення та трудову книжку.
Наказом ГУ НП у м. Києві від 21 лютого 2022 року №339 о/с щодо особового складу внесено зміни до наказу ГУ НП у м. Києві від 22 вересня 2021 року №1294 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 та змінено слова й цифри « 22 вересня 2021 року» на « 30 вересня 2021 року».
ІІI. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшов таких висновків.
Позаяк ОСОБА_1 аргументував касаційну скаргу, серед іншого, доводами про порушення норм процесуального права, які слугують обов`язковою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд, то колегія суддів перевіряє ці доводи у першу чергу.
У силу приписів частини першої статті 11 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Відповідно до правил, установлених частинами першою-третьою статті 124 КАС України (у редакції на час апеляційного перегляду справи) судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями. 
Повістки про виклик у суд надсилаються учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - учасникам справи з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. 
Судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється: 1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу; 2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.
Згідно частини 3 статті 126 КАС України повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.
Відповідно до правил статті 129 КАС України за письмовою заявою учасника судового процесу, який не має офіційної електронної адреси, текст повістки надсилається йому судом електронною поштою, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку на відповідну адресу електронної пошти, номер факсу, телефаксу, телефону, зазначені у відповідній письмовій заяві. Учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки.
Отже, процесуальним законодавством передбачено обов`язок суду належним чином повідомити сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.
Згідно з нормами статті 307 КАС України після проведення підготовчих дій суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій у разі необхідності та призначення справи до розгляду. Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.
Відповідно до приписів частин першої, другої статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Пунктом 3 частини третьої статті 353 КАС України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Згідно частини четвертої цієї статті справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Зміст наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що розгляд справи судом апеляційної інстанції, якщо справа відповідно до КАС України розглядається з їх повідомленням, здійснюється за обов`язкового повідомленням сторін про дату, час та місце розгляду справи. Тож суд апеляційної інстанції має переконатися у належному повідомленні учасників справи та відкласти її розгляд у випадку відсутності відомостей про вручення їм судової повістки.
Крім цього, у своїй практиці Суд уже зазначав, що положення КАС України не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Така відмітка не передбачена як причина невручення повістки про виклик. Вона не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Тому ця відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано поштове відправлення, не виявлено за місцем проживання (пункт 21 постанови Верховного Суду від 20 березня 2023 року у справі №160/5582/20).
Також Велика Палата Верховного Суду указувала на те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування сторони про час і місце розгляду справи (постанови від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18).
На тлі таких процесуальних правил і практики їхнього тлумачення, Суд звертає увагу на обставини перебігу апеляційного розгляду справи.
Так, 11 серпня 2022 року суд першої інстанції ухвалив рішення по суті справи (том 1, а.с.180-184). 
Відповідно до відомостей, які містяться в Центральній базі даних адміністративних судів, електронний примірник рішення місцевого суду має ознаку встановлення статусу його доставлення до Електронних кабінетів ОСОБА_1 і ГУ НП у м. Києві.
Це рішення ГУ НП у м. Києві оскаржило в апеляційному порядку (том 1, а.с.188).
Ухвалою від 13 жовтня 2022 року суд апеляційної інстанції витребував матеріали справи з суду першої інстанції (том 1, а.с.208). Матеріали справи не містять доказів надіслання цієї ухвалу ОСОБА_1 .
Ухвалами від 12 січня 2023 року суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження у справі за скаргою ГУ НП у м. Києві та призначив справу до розгляду на 11:20 год 22 лютого 2023 року з викликом її учасників (том 1, а.с.212-213).
16 січня 2023 року суд апеляційної інстанції надіслав ОСОБА_1 у місто Ізюм засобами поштового зв`язку лист із копіями апеляційної скарги, ухвали про відкриття апеляційного провадження і повістку про виклик до суду на 11:20 год 22 лютого 2023 року (том 1, а.с.214, 226).
23 січня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшло у паперовому виді клопотання представника ГУ НП у м. Києві про призначення судового розгляду у режимі відеоконференції. Копію цього клопотання заявник ОСОБА_1 не надсилав (том 1, а.с.215-219).
24 січня 2023 року суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання відповідача про проведення судового засідання, призначеного на 22 лютого 2023 року, у режимі відеоконференції (том 1, а.с.221). Матеріали справи не містять доказів про надіслання цієї ухвалу ОСОБА_1 
25 січня 2023 року до суду апеляційної інстанції повернувся конверт, що був направлений ОСОБА_1 16 січня 2023 року. Причина повернення - адресат відсутній за вказаною адресою (том 1, а.с.226).
Судове засідання, призначене на 22 лютого 2023 року, було відкладене на 11:30 год 9 березня 2023 року у зв`язку з відпусткою головуючої судді (том 1, а.с.206, 228).
14 лютого 2023 року суд апеляційної інстанції надіслав ОСОБА_1 у місто Ізюм засобами поштового зв`язку лист із повісткою про виклик до суду на 11:30 год 9 березня 2023 року (том 1, а.с.230).
1 березня 2023 року указаний лист повернувся до суду апеляційної інстанції. Причина повернення - закінчення терміну зберігання (том 1, а.с.230).
9 березня 2023 року суд апеляційної інстанції розглянув справу та прийняв постанову, якою задовольнив скаргу ГУ НП у м. Києві, скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 (том 1, а.с.231-241).
Судове засідання відбулося без участі ОСОБА_1 чи його представника.
Розглядаючи справу у відсутності ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що він був належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, тож у відповідності до частини другої статті 313 КАС України його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з відомостями, які містяться в Центральній базі даних адміністративних судів, електронні примірники процесуальних ухвал та повісток суду апеляційної інстанції не мають ознак встановлення статусу їхнього доставлення до Електронних кабінетів сторін.
Матеріали паперової справи не містять відомостей про надіслання ОСОБА_1 процесуальних ухвал та повісток у будь-який інший спосіб чи сповіщення його про факт апеляційного перегляду справи.
Отже, матеріали справи у її паперовому та електронному виді свідчать про відсутність будь-яких доказів проінформованості ОСОБА_1 про розгляд судом апеляційної інстанції скарги ГУ НП у м. Києві на рішення місцевого суду.
У суді апеляційної інстанції відбулося одне судове засідання (9 березня 2023 року), паперову повістку про виклик до якого ОСОБА_1 не отримав, а відповідний лист повернувся до апеляційного суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». 
Відтак у суду апеляційної інстанції не було відомостей про вручення ОСОБА_1 повістки, а отже не було й підстав стверджувати, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду апеляційної скарги. 
На основі сукупності указаних обставин і міркувань Суд дійшов висновку, що апеляційний суд не виконав обов`язку щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання, а тому розгляд справи 9 березня 2023 року без участі позивача не узгоджується з приписами статей 307, 313 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції допустив процесуальну помилку, яка порушила право позивача на справедливий апеляційний перегляд справи, а також принципи змагальності сторін, офіційного з`ясування всіх обставин у справі. Ця помилка є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Одночасно з цим, колегія суддів зазначає, що за наявності безумовної підстави для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, суд касаційної інстанції позбавлений можливості надати правову оцінку законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення в контексті решти доводів касаційної скарги.
Тож, зважаючи на викладене, Суд констатує обґрунтованість доводів касаційної скарги стосовно наявності обов`язкової підстави для скасування постанови апеляційного суду, а тому скарга має бути задоволена.
ІV. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 9 березня 2023 року скасувати, а справу направити до цього ж суду на новий розгляд.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………….

…………………………….

…………………………….
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду