ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8779/23 Справа № 204/10330/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі: 
       головуючого – Пищиди М.М.
       суддів – Ткаченко І.Ю., Барильської А.П.
       за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської Ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
В С Т А Н О В И Л А:
       У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської Ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
       В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28.11.1981року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 та з 28.12.1985 року проживала разом із чоловіком, його батьками, та двома малолітніми дітьми у відомчій квартирі АДРЕСА_1 . Цей будинок належав ВО « ПМЗ» м. Дніпропетровська і квартира була видана батькам чоловіка як відомче житло. У зв`язку з тим, що сім`я ОСОБА_3 потребувала поліпшення житлових умов то вона, як працівник ВО «ПМЗ» м.Дніпропетровська, звернулася із письмовою заявою до керівництва ВО «ПМЗ» про виділення їй для проживання відомчу квартиру АДРЕСА_2 даного будинку, та їй було виділено для проживання однокімнатна відомча квартира АДРЕСА_2 , яка була власністю ВО «ПМЗ», куди вона разом з чоловіком та дітьми заселилася. 
       Вважає, що оскільки квартира була відомча, належала ВО «ПМЗ», то для законного її проживання в даній квартирі і користування нею достатньо рішення керівництва ВО «ПМЗ».        Також зазначила, що ордер на її ім`я на дану квартиру керівництвом ВО «ПМЗ» було виписано, однак ордер на руки видано не було. 
       24.01.1994 позивачка розірвала шлюб зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та залишилася проживати з дітьми в кв. АДРЕСА_2 даного будинку без реєстрації. 
       З 1994 року, вона протягом 28 років, постійно проживала у вказаній квартирі, регулярно сплачувала за житлову площу та комунальні послуги спочатку до ЖЕКу, КП «Жилсервіс-2», КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської Ради, сплачує їх по теперішній час. 
       З 01.03.2020 КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської Ради по цій квартир АДРЕСА_2 на її ім`я було відкрито окремий рахунок № НОМЕР_1 про сплату житла та комунальних послуг. Позивачка вказує, що іншого житла вона не має. 
       У 2021 році, з метою приватизації квартири АДРЕСА_3 та реєстрації в ній, вживалися заходи по збору документів на вказану квартиру в ДП«ВОПМЗ» ім.Макарова м.Дніпро, однак, керівник ДП « ВО ПМЗ ім.А.М. Макарова» своїм листом за №186/179 від 14.06.2021 повідомив, що ДП «ВО ЮМЗ» свій житловий фонд з архівом документації, у тому числі і по квартирі АДРЕСА_2 у 1996 році передано в комунальну власність територіальної громади м.Дніпро. 
       На запити в департамент житлового господарства Дніпровської міської Ради, КП «Жилсервіс-2» та « Жилсервіс - 5» ДМР, позивача повідомили, що документація по будинку АДРЕСА_4 відсутня. Відомості про право власності або користування на дану квартиру у них відсутня. Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради знаходження даного будинку у власності Дніпровської міської ради не визнає, однак повідомів, що вказаний будинок передано у 2020 році на баланс КП «Жилсервис-5» ДМР. 
       У зв`язку з відсутністю у позивача правовстановлюючого документу на вказану квартиру та неможливістю іншим шляхом визнати за нею право власності, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.
       Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за набувальною давністю.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю — відмовлено.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи 
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на ВО «Південний машинобудівний завод», що підтверджується копією трудової книжки.
       Позивачці, як працівнику підприємства було виділено для проживання однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка була на той час власністю ВО «Південний машинобудівний завод».
       У 2021 році, з метою приватизації квартири АДРЕСА_3 та реєстрації в ній, позивачкою та її представником адвокатом ГарічевимВ.А., були вжиті заходи по збору документів на вказану квартиру в ДП«ВО ПМЗ» ім.Макарова м.Дніпра.
       Згідно відомостей ВФВТГДАПДПДМР Чечелівського району, ОСОБА_1 значиться знятою з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 23.06.2017, що підтверджується відповідною довідкою №9066 від 07.06.2021 (а.с.34).
       Як вбачається з інформаційної довідки, виданої адміністратором департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 272167876 від 27.08.2021,відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на громадянку ОСОБА_1 відсутні (а.с.35).
       Згідно відповіді на адвокатський запит № 004 від 11.06.2021 директор КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської Ради повідомив, що запитувані документи по АДРЕСА_5 попереднім балансоутримувачем управляючій компанії КП «Жилсервіс-5» ДМР не передавалися, запропоновано звернутися до попереднього балансоутримувача КП «Жилсервіс-2» ЖМР» (а.с.37).
       На адвокатський запит від 07.06.2021, зам. генерального директора ДП « ПО ПМЗ ім. А.М. Макарова» своїм листом за №186/179 від 14.06.2021 повідомив, що підприємством свій житловий фонд з архівом документації, у тому числі і будинку АДРЕСА_4 у 1996 році передано в комунальну власність територіальної громади м. Дніпро (а.с.7).
       Згідно рішення Дніпровської міської ради від 02.03.2011 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради» вирішено провести реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради, шляхом передачі з їх балансу на баланс комунальним житлово-експлуатаційних підприємствам, підпорядкованим департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради, жилі будинки, згідно додатків , у якому також під № 573 зазначено будинок АДРЕСА_4 (а.с.109,124).
       Як вбачається із відповіді Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради №3/12-2984 від 24.06.2021 на адвокатський запит від 17.06.2021, з питання надання копій документів, які були передані до архіву Дніпровської міської ради при передачі будинку АДРЕСА_4 до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, в межах повноважень, ордери на житлові приміщення №№6, 8, 9 по АДРЕСА_4 , технічна документація та архівні документи на підставі яких ОСОБА_1 були надані квартири АДРЕСА_6 до департаменту на державне зберігання не надходили (а.с.42).
       З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 5/5-156 від 14.07.2021 на адвокатський запит від 17.06.2021 вбачається, що згідно даних КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_3 , КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. Відносно надання інших документів зазначених у запиті, повідомлено, що оригінали чи копії: ордерів на квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_3 , заяви від ОСОБА_4 від 1991 та 1992 років та інші документи, що підтверджують передачу, отримання вищевказаних квартир будь-яким особам в КП «ДМБТІ» ДМР відсутні (а.с.46).
       Із довідки від 13.08.2021, виданої КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської Ради вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 на три особи, квартира загальною площею 30,0 кв.м. для оплати комунальної послуги «Управління багатоквартирними будинками на підставі рішення міської Ради м. Дніпро № 39 від 21.01.2020 (а.с. 11).
       Згідно відповіді на заяву ОСОБА_1 , директор КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської Ради №53 від 17.12.2021 повідомив, що за вищевказаною адресою КП «Жилсервіс-2» ДМР надав послуги з управління багатоквартирними будинками в період з 01.12.2016 по 29.02.2020. Крім того зазначено, що надати ОСОБА_1 копії ордерів або будь-які правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 у підприємства немає можливості так як від попереднього балансоутримувача документи не передавалися (а.с.43).
       10.03.2022 року КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» надало відповідь № 2500 за запит ОСОБА_1 відносно надання копії ордеру на квартиру АДРЕСА_3 та повідомили, що оригінал чи копія ордеру на квартиру та інші документи, що підтверджують передачу, отримання квартири будь якими особами в КП «ДМБТІ» ДМР відсутні. Також зазначили, що станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за вказаною адресою відсутні відомості щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_1 та за будь-якою іншою особою (а.с.38).
       З відповіді директора департаменту житлового господарства Дніпровська міська рада № П-460/0-1/09-22 від 19.10.2022 на звернення ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до рішення міської ради від 20.05.2020 № 59/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР» житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 перебуває на балансі Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (а.с.41).
       В жовтні 2022 року на замовника ОСОБА_1 був виготовлений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 30,0кв.м, житлова площа – 17,2кв.м, допоміжна площа – 12,8кв.м. (а.с.12-14).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із підстав відсутності безтитульності і добросовісності володіння позивачем чужим майном, як обов`язкових умов набуття ним такого майна у власність за набувальною давністю
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
       Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Як на правову підставу звернення до суду з вимогою про визнання права власності на житловий будинок позивач посилається на ст. 344 ЦК України.
       Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
       Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
       Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
       Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
       Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
       Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
       Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
       Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. 
       За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. 
       При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
       Тобто, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що у майна є власник, на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
       Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1994 року відкрито користується спірною квартирою. Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 на момент отримання нею спірного нерухомого майна достовірно знала, про те, що це майно належить ВО ««Південний машинобудівний завод».
       Разом з тим, обставиною, яка має вирішальне значення для справи- володіння без правової підстави.
       Позивач зазначила, що було видано ордер на право вселення в квартиру, оскільки вона перебувала у трудових відносинах з ВО «ЮМЗ» м.Дніпропетровська, тобто в неї була правова підстава на вселення у зазначене житло.
       Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набуття права власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. 
       Отже, доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованих висновків. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія судді, -

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
       
       Судді: