УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 грудня  2023 року
м. Київ
справа № 592/5781/22
провадження № 51-5841 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 січня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року,
встановив:
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 січня  2023 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку, зареєстровану та проживаючу у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно), таку, що не має судимості відповідно до ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, у таємному викраденні чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану, повторно, за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджена, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації її дій, порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із невідповідністю призначеного їй покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами при призначенні їй покарання належним чином не враховано всі пом`якшуючі покарання обставини, зокрема, стан її здоров`я, оскільки вона хворіє на тяжкі інфекційні захворювання та потребує спеціальне лікування, яке не зможе отримати в установах виконання покарань. Крім того, судами не взято до уваги те, що на час винесення вироку її син був неповнолітнім та зараз перебуває  під опікунством її матері-пенсіонера. Крім того, судами не враховано, що вона щиро розкалась, потерпілим шкоду повністю відшкодувала, допомогала в ході досудового розслідування та в силу              ст. 89 КК України  раніше не судима. За таких обставин, засуджена вважає, що призначене їй покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки є занадто суворим та просить застосувати ст. 75 КК України та призначити їй покарання, не пов'язане з позбавленням волі, щоб розпочати кваліфіковане лікування на волі.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 та кваліфікація її дій у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженої про порушення щодо неї загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Покарання є заходом  примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого 
(ч. 1  ст. 50  КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими,  так  і  іншими  особами (ч. 2  ст. 50 КК України). 
Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.  
На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України,  згідно  з  яким  юридична відповідальність  особи  має  індивідуальний характер,  спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого  покарання.
Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України),  суд має призначати покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.
Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та особі винного, тобто бути справедливим.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним злочину. 
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. 
З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.
Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.
Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання.
Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.
Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.
При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.
При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_4 , врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, те, що ОСОБА_4 вину визнала повністю, в скоєному щиро розкаялася, згідно ст. 89 КК України раніше не судима, на обліках у диспансерах не перебуває, має поганий стан здоров`я, що підтверджується довідкою, наданою Сумською міською медичною частиною «Центру охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» у Сумській області, представники потерпілих не наполягали на суворому покаранні. Вказані обставини були визнані як такі, що пом`якшують покарання обвинуваченої, а обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.
Враховуючи всі обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність призначення винній покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки, без звільнення винної від відбування покарання з випробуванням, яке буде необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженої погодився із висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного засудженій покарання, вказавши, що підстави для заміни такого покарання на більш м`яке, як просить винна у поданій апеляційній скарзі, в даному конкретному випадку, відсутні.
Водночас доводи касаційної скарги засудженої про неврахування належним чином судами стану її здоров'я є необгрунтованими, враховуючи наступне.
Як убачається із копій судових рішень, судами було враховано стан здоров`я засудженої, що у сукупності з іншими обставинами, стало підставою для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 4           ст. 185 КК України. При цьому ОСОБА_4 не було наведено додаткових обставин, які б не були враховані, чи залишились поза увагою суду, за яких останній, із застосуванням ст. 69 КК України, можливо було б призначити ще менше покарання, ніж було призначено. Тому доводи касаційної скарги засудженої в цій частині є безпідставними.
Крім того, колегія апеляційного суду зауважила, що  наявність у засудженої  на той час неповнолітнього сина 2005 року народження, який зараз перебуває під опікунством її матері-пенсіонера, не було враховано нею та не стало стримуючим для останньої фактором у вчиненні в умовах воєнного стану кримінально-караного діяння, за яке законом передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що із наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації вбачається, що вироком Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2022 року, який був залишений ухвалою Сумського апеляційного суду від 25 січня 2023 року без зміни, ОСОБА_4 було засуджено за аналогічний злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України,  на підставі ст. 69 КК України, до реальної міри покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
З огляду на викладене, враховуючи попередню соціальну поведінку засудженої та її характеристику в загальносоціальному плані, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженій покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення  ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. ст.  65, 69 КК України.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі засудженої, в тому числі і тим, на які вона посилається у касаційній скарзі, та вмотивовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженої не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 січня       2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                     ОСОБА_3