КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа № 755/8845/17                                       Головуючий у 1 інстанції: Арапіна Н.Є.
Провадження №22-ц/824/12083/2023              Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
29 серпня 2023 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  (судді-доповідача)                   Гаращенка Д.Р.
суддів                                                     Олійника В.І., Сушко Л.П.
за участю секретаря                                             Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою заступника Прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у справі за позовом Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 Шита Наталія Михайлівна звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в інтересах Київської міської ради про витребування майна.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що нежитлове приміщення НОМЕР_1 (в літ А), загальною площею 212.0 кв.м. по АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської Ради і вибуло з володіння власника без його волі іншим шляхом. 
Вважає, що спірне майно підлягає витребуванню та поверненню територіальній громаді міста Києва.  
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що 16 квітня 2008 року право комунальної власності на спірний об`єкт припинилося, а тому підстави для витребування спірного об`єкту у відповідача відсутні.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції заступник Прокурора м. Києва подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що судом першої інстанції були невірно застосовані норми матеріального та процесуального права.
Вважає посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у позові на наявність свідоцтва про право власності від 16.04.2009 виданого головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київській міської ради Ващенку І.В., безпідставним, оскільки правомірність видачі свідоцтва не була предметом розгляду.
У порушення вимог ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, судом першої інстанції не було надано оцінки тому факту, що рішення щодо оформлення документів на приватизацію нежитлового приміщення НОМЕР_1 (в літ.«А»), загальною площею 212,0 кв.м по АДРЕСА_1 не приймалися, свідоцтво про право власності не видавалось, а оригінали таких документів судом не досліджувались.       
Зазначає, що невірним є висновок суду першої інстанції про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право власності нібито виданого 16.04.2008 Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), оскільки таке свідоцтво взагалі не видавалось.
Висновки суду першої інстанції щодо припинення права власності територіальної громади міста Києва на спірне приміщення у зв`язку з видачею ОСОБА_2 свідоцтва про право власності від 16.04.2008 вважає необґрунтованими.
 
В судовому засіданні представник прокуратури Корж О.А. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.  
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника прокуратури, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
 
Колегія суддів встановила, що рішенням № 26 від 13 січня 1992 року виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів «Про формування комунального майна міста та районів», затверджено перелік комунального майна, що перебуває у власності міста (додаток 1), а саме, майстерня по ремонту холодильників № 13 (завод «Ремпобуттехніка», що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; житлово-експлуатаційна контора № 1014, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 196, 201,202); 
 
Рішенням Дніпровської районної в місті Києві ради від 03 грудня 2008 року № 323 «Про внесення змін до рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 10 жовтня 2007 року № 175 «Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у IV квартали 2007 року та у 2008 році» зі змінами та доповненнями до нього внесеними рішенням № 239 від 26 червня 2008 року «Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громами Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках», рішення від 16 жовтня 2008 року «Про внесення змін та доповнень до рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 26 червня 2008 року № 239 «Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках» нежитлове приміщення НОМЕР_1 ( в літ.»А»), загальною площею 212,0 кв.м по АДРЕСА_1 було включеного до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу (а.с.18-20); 
 
Рішенням Дніпровської районної в місті Києві ради від 12 березня 2009 року № 339 «Про внесення змін до рішення Дніпровської районної в місті Києві ради від 16 жовтня 2008 року № 297 № «Про внесення змін та доповнень до рішення Дніпровської районної в місті Києві ради від 26 червня 2008 року № 239 « Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках», а також до рішення Дніпровської районної в місті Києві ради від 10 жовтня 2007 року № 175 «Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у ІV кварталі 2007 року та у 2008 році (а.с. 21-24), яким було виключено з переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у IV кварталі 2007 року та у 2008 році (а.с. 21-24); 
 
Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» затверджений перелік майна підприємств, організацій та установ комунальної власності територіальної громади м. Києва, яке передано до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, зокрема, до складу якого увійшло нежитлове приміщення площею 262,4 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 (а.с.11-13,14-15).
 
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) за № 1112 від 10.12.2012 за КП "Київжитломспецексплуатація" було закріплено нежитлові будинки та нежитлові приміщення, до якого відноситься житловий будинок АДРЕСА_1 .      
 
Рішенням Київської міської ради від 23 жовтня 2013 року № 290/9778 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади м. Києва єдиному претенденту на право оренди» нежитлового приміщення площею 262,4 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 - ФОП ОСОБА_3 строком на 2 роки 364 дні (а.с. 16,17); 
 
Договір № 29/1 від 22 листопада 2013 року, укладений між Дніпровською районної в місті Києві державною адміністрацією та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 про передачу в оренду майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35-40); 
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду у Київській області від 27 липня 2010 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, було визнано право власності за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення НОМЕР_1 (в літ. «А»), загальною площею 212.0 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зі змісту рішення вбачається, що право власності на приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 212 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на час розгляду справи належало  ОСОБА_2  ( а.с. 113-114,115).
 
08 листопада 2013 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 нежитлове приміщення НОМЕР_1 (в літ. «А»), загальною площею 212.0 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу ( а.с. 29-32, 154)
 
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову вважав, що 16 квітня 2008 року право комунальної власності на спірний об`єкт припинилося, а тому відсутні підстави для витребування спірного об`єкту у відповідача.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
  
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».
 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) вказано, що: « за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується».
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
 
За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. 
Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:« майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції.
Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV).
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).
Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Київська міська Рада постійно реалізовувала своє права комунальної власності на спірне майно, закріплюючи його за КП "Київжитломспецексплуатація", переданням в оренду ФОП " ОСОБА_6 ", в той час коли в рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київській області від 27.07.2010 було зазначено що нібито ОСОБА_2 є його власником і у 2008,2009 та 2010 роках.
Матеріали справи не містять доказів правомірного вибуття з комунальної власності спірного приміщення суду та його передачі у законний спосіб у приватну власність   ОСОБА_2 .
В рішенні Бориспільского міськрайонного суду  Київській області від 27.07.2010  у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про зобов`язаня вчинити дії за № 2-2782/10 існує посилання суду на те, що ОСОБА_2 є нібито власником спірного нерухомого майна, але на якій підставі судом не зазначено і не встановлювалось.
 
Розпорядження комунальною власністю  Виконавчого органу Київської міської Ради підтверджується: Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) за № 1112 від 10.12.2012 за було закріплено нежитлові будинки та нежитлові приміщення, до якого відноситься житловий будинок АДРЕСА_1 ; Рішенням Київської міської ради від 23 жовтня 2013 року № 290/9778 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади м. Києва єдиному претенденту на право оренди» нежитлового приміщення площею 262,4 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 - ФОП ОСОБА_3 строком на 2 роки 364 дні (а.с. 16,17);  Договором № 29/1 від 22 листопада 2013 року, укладеним між Дніпровською районної в місті Києві державною адміністрацією та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 про передачу в оренду майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35-40);  Проведенням КП Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації по спірному об`єкту нерухомості для уточнення площі нежитлового приміщення № 101 і 102 (в літ. «А»), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до 212.0 кв. м при проведення поточної інвентаризації (а.с. 47-48, 49-52); розпорядженням Голови Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 № 61 "Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київ ради   від 09.10.2014 № 270/270 спірні житлові приміщення закріплено на праві повного господарського відання за КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва. 
Щодо заяви представника відповідача щодо застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
 
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,яка його порушила.
Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. 
Колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки матеріалами справи встановлено, що про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади стало відомо під час проведення перевірки у 2017 році.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове  судове рішення про задоволення позову.
Витребувати у ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) нежитлове приміщення НОМЕР_1 (в літера «А»), загальною площею 212,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) на користь Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ: 02910019, вул. Предславинська, 45/9, м. Київ)  судові витрати у розмірі 66258 (шістдесят шість тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень, з яких 14724 (чотирнадцять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні судовий збір сплачений у суді першої інстанції, 22086 (двадцять дві тисячі вісімдесят шість) гривень судовий збір сплачений у суді апеляційної інстанції та 29448 (двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок вісім) гривень судовий збір сплачений у суду касаційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.

Головуючий                                                                                      Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                  В.І. Олійник
 
                                                                                                           Л.П. Сушко