ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2044/23                                     Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М.
                                                                                     Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  26 жовтня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                    Василенка Я.М.,
суддів                              Мельничука В.П., Кузьменка В.В., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -
                                                В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність щодо нерозгляду у встановленому законом порядку його заяви про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яку подано в 2022 році; 
- зобов`язати відповідача повторно розглянути його заву про призначення і виплату одноразової грошової допомоги, яку подано в 2022 році.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 130975 підтверджується, що позивачу 01.11.2018 встановлена ІІ група інвалідності, причиною захворювання зазначено захворювання, пов`язані з захистом Батьківщини.
Згідно з посвідченням від 03.12.2018 серії НОМЕР_1 позивач є інвалідом ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.
Із листа Черкаського обласного військового комісаріату від 29.01.2019 № 6/8/5/154 вбачається, що з 02.06.2015 після первинного огляду органами МСЕК позивача визнано інвалідом ІІІ групи загального захворювання, а з 02.06.2016 після повторного огляду органами МСЕК - інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Рішенням комісії МО України з питань призначення і виплати одноразової грошової допомоги позивачу призначено і виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у сумі 85 260, 00 грн. З 13.10.2016 після повторного огляду органами МСЕК позивача визнано інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини. У зв`язку зі зміною причинного зв`язку інвалідності вказаною вище Комісією призначено та доплачено різницю між 70-кратним та 150-кратним розміром прожиткового мінімуму в сумі 132 240, 00 грн.
Витягом від 17.05.2019 № 61 з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, підтверджується, що позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги згідно з абз. 2 п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 № 975, у зв`язку зі зміною групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.
Позивач оскаржив вказане рішення до Черкаського окружного адміністративного суду.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року в адміністративній справі № 580/2870/19 визнано протиправним і скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 17.05.2019 №61, про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975; зобов`язано відповідача повторно розглянути матеріали та вирішити питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, в порядку та розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, з урахуванням висновків у мотивуючій частині цього рішення суду. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Листом від 01.09.2022 № 6/8/5/1740 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив позивачу, що розглянув його заяву з копіями документів для призначення одноразової грошової допомоги. Питання призначення позивачу вказаної вище допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності вже розглянуте Комісією раніше та за результатом розгляду прийнято вказане вище рішення від 17.05.2019 № 61 про відмову у призначенні. Тому підстав для оформлення та повторного направлення документів на адресу відповідача та розгляд комісії немає.
19.09.2022 позивач звернувся з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій просив направити документи відповідачу щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у більшому розмірі для розгляду комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум для прийняття рішення згідно з чинним законодавством. У заяві посилався на рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)2022, яким визнано неконституційним п. 4 ст. 163 Закону України № 2011-ХІІ та викладення зазначеної норми Закону у новій редакції.
Листом від 22.12.2022 № 423/С-1178/883 відповідач на звернення позивача повідомив про ухвалення вказаного вище рішення комісії про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Згідно з п.8 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Оскільки під час повторного огляду органами МСЕК 01.11.2018 позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи (після закінчення трьох річного терміну), підстав для доплати одноразової грошової допомоги немає.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду у встановленому законом порядку його заяви про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яку подано в 2022 році, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спірна бездіяльність правомірна та відсутні підстави для зобов`язання відповідача виконувати зазначені у позовних вимогах дії, що свідчить про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. 
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що після прийняття рішення Конституційним Судом України від 06.04.2022 № 3-192/2020 (465/20) у нього виникло право на доплату одноразової грошової допомоги. З цих та інших підстав апелянт вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст. 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. б ч. 1 ст. 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Згідно з п. 4 ч. 2 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01.01.2014 шляхом доповнення Закону №2011-XII статтею 16-3 (в редакції Закону України від 04.07.2012 № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» (далі - Закон №5040-VI).
Відповідно до п.4 наведеної норми якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
З метою реалізації ст.16-3 Закону №2011-XII Кабінет Міністрів України затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який набрав чинності з 24.01.2014 (далі - Порядок №975).
Згідно з підп.1 п.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 
- 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності I групи;
- 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи;
- 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи;
Відповідно до п.12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Пунктом 13 Порядку №975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Отже, розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих військовослужбовцем для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, повинен закінчуватись прийняттям компетентним на те органом відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги).
Відповідно до п.3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з п.8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Отже, обмеження дворічним строком, протягом якого зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності є підставою для виплати одноразової грошової допомоги, введені з 01.01.2014. Тому положення п.4 статті 16-3 Закону №2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) п.4 ст.163 Закону №2011-XII доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Отже, у разі якщо інвалідність особі вперше встановлена до 01.01.2014, а зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності відбулись після січня 2014 року, то обмеження строком до таких правовідносин не застосовується.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався раніше до відповідача з відповідним пакетом документів щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності. 
За результатом розгляду документів відповідач на підставі п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII прийняв рішення від 17.05.2019 № 61 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, яке позивач у подальшому оскаржив до суду. Правомірність рішення відповідача підтверджена рішення суду у вказаній вище справі. 
В подальшому, Конституційний Суд України рішенням від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 Справа № 3-192/2020(465/20), на яке посилається апелянт у заяві до відповідача, позові та апеляційній скарзі, визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами зауваживши, що пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Вказані обставини стали приводом для повторного звернення позивача заявою до відповідача щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. Проте, інших фактів і документів, аніж щодо яких відповідач вже прийняв рішення, правомірність якого підтверджена судом, не встановлено.
Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Частиною 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права, зокрема, у ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).
Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).
Отже, ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами не впливає на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення.
Фактичні обставини свідчать, що рішення відповідача від 17.05.2019 № 61 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу прийняте у часі дії норми п. 4 ст.16-3 Закону №2011-XII, яка передбачала обмеження дворічним строком, протягом якого зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності є підставою для виплати одноразової грошової допомоги. 
Оскільки позивачу постановою від 27 квітня 2020 року в адміністративній справі № 580/2870/19 Шостий апеляційний адміністративний суд відмовив повністю у задоволенні позову позивача про визнання протиправним і скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 17.05.2019 №61, про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, та зобов`язанні відповідача повторно розглянути матеріали та вирішити питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, в порядку та розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, то наявність рішення Конституційного Суду України щодо норми закону, якими суд керувався, не створює підстав для повторного розгляду відповідачем заяви позивача та документів щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що ініціюючи повторний розгляд відповідачем тих самих документів щодо одного і того ж факту позивач прагне переглянути вже вирішений судом спір та ставить під сумнів правовідносини, які набули статусу вирішених. 
У цьому контексті суд акцентує, що згідно зі ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Тобто, перш за все для всіх учасників спору. 
Отже, відповідач не може переглянути з тих самих підстав, які оцінені судом, власне рішення, правомірність якого підтверджена у судовому порядку, а тому, з огляду на те, що інших обставин, фактів та документів після набрання вказаним вище рішенням Конституційного Суду України позивач відповідачу не надав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність протиправної бездіяльності відповідача.
Відтак, беручи до уваги встановлені за результатами дослідження наявних у даній адміністративній справі доказів обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі наведені апелянтом доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                Мельничук В.П.

                                                                                          Кузьменко В.В.