П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 грудня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/14839/23	

Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.,
повний текст судового рішення
складено 02.08.2023, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Танасогло Т.М., Крусяна А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 у справі №420/14839/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
23.06.2023 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив суд: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області щодо відмови у переведенні на пенсію за Законом України "Про прокуратуру"; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Полтавській області перевести на пенсію за Законом України "Про прокуратуру".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначв, що він має право на перехід з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області з позовними вимогами не погоджувалось та вважало їх необґрунтованими з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, наголошуючи, зокрема, на правомірності відмови в переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Як стверджував відповідач, ОСОБА_1 безпосередньо перед зверненням та призначенням пенсії не працює в органах прокуратури. Крім того, орган Пенсійного фонду зазначав про помилковість доводів позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з позовними вимогами також не погоджувалось та уважало їх необґрунтованими акцентуючи увагу на тому, що позивачем пропущено законодавчо визначені строки звернення до суду з даним позовом. Також, суб`єкт владних повноважень зазначав, що ОСОБА_1 безпосередньо перед зверненням за призначенням пенсії не працює в органах прокуратури, а тому він не має права на перехід на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Крім того, на думку органу Пенсійного фонду, спірні правовідносини врегульовано приписами Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, а не Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 у справі №420/14839/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 23.12.2022 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на інший вид пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.12.2022 про переведення на пенсію за Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Приймаючи означене рішення суд першої інстанції виходив із протиправності відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію за Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області подано апеляційну скаргу в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржувану частину рішення окружного адміністратвиного суду та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області зазначає про правомірність відмови ОСОБА_1 в переведені на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Також, скаржник вказує про неправильність висновку суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом ОСОБА_1 до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 02.08.2023 у справі №420/14839/23, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу Головного управління ПФУ в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду – без змін.
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.
Зокрема, колегією суддів установлено, що в період з 05.08.1970 по 22.09.1994 ОСОБА_1 проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах в органах військової прокуратури СРСР та Республіки України. 
З матеріалів справи убачається, що 23.09.1994 ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
20.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про переведення його на пенсію за Законом України «Про прокуратуру».
За наслідком розгляду вказаного звернення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення №309 від 23.12.2022 про відмову в переведенні з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Мотивуючи таку відмову суб`єкт владних повноважень вказав, що ОСОБА_1 безпосередньо перед зверненням за призначенням пенсії не працює в органах прокуратури. 
Не погодившись із індивідуальним актом органу Пенсійного фонду, позивач за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з даною позовною заявою.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом. 
Пенсійне забезпечення працівників прокуратури визначено статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Відповідно до частин 1, 2, 8, 11, 13 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.
Прокурорам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їхнім вибором.
Право вибору пенсії також гарантовано статтею 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
30.01.2007 правлінням Пенсійного фонду України видано постанову «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №3-1.
Згідно із п.4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007  N 3-1 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії подається до органу, що призначає пенсію, заявником за місцем проживання, а при необхідності - його законним представником за місцем його проживання.
Пунктами 17, 18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007  N 3-1, передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.
Рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії оформляється розпорядженням органу, що призначає пенсії.
Із системного аналізу наведених вище норма права убачається, що звернення до органу Пенсійного фонду може відбуватися з приводу призначення пенсії (тобто за умови, якщо пенсію ще не призначено), перерахунку пенсії (пенсію призначено, однак змінилось грошове забезпечення) та переведення з одного виду пенсії на інший (тобто, раніше призначена пенсія одного виду замінюється на інший вид).
Апеляційний суд зазначає, що в досліджуваних правовідносинах позивач звернувся до органу Песнійного фонду саме за переведенням із одного виду пенсії на інший.
Відмовляючи ОСОБА_1 у переведенні його з пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за Законом України «Про прокуратуру» орган Пенсійного фонду вказав, що пенсіонер безпосередньо перед зверненням за призначенням пенсії не працює в органах прокуратури.
Натомість, колегія суддів відхиляє таке обґрунтування індивідуального акту суб`єкта владних повноважень, адже положення статті 86 Закону України «Про прокуратуру» щодо необхідності безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працювати в органах прокуратури стосується призначення пенсії. 
В контексті означеного необхідно відмітити, що порядок призначення пенсії відрізняється від переведення з одного виду пенсії на інший. 
У даному випадку суб`єктом владних повноважень не наведеного жодного аргументу стосовно неможливості переведення ОСОБА_1 з пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за Законом України «Про прокуратуру».
Також, колегія суддів відхиляє довід Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області стосовно неможливості переведення позивача з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з огляду на те, що ОСОБА_1 не отримує пенсію за вказаним нормативно-правовим актом. Позивач отримує пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відтак, в силу того, що наведені в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №309 від 23.12.2022 мотиви є необґрунтованими, суд апеляційної інстанції уважає цілком правильним висновок суду першої інстанції про протиправність та необхідність скасування такого індивідуального акту суб`єкта владних повноважень.
Крім того, апеляційним адміністративним судом відхиляються твердження скаржника стосовно наявності в нього в межах спірних правовідносин дискреційних повноважень, з огляду на таке. 
Як убачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто, дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень не закріплено. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. 
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Повноваження суду при вирішенні справи визначено статтею 245 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, у тому числі, про зобов`язання вчинити певні дії.
В даному випадку, рішення суду першої інстанції зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.12.2022 про переведення на пенсію за Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Апеляційний суд зазначає, що жодних втручань у дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у тому числі, щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію за Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 у справі №420/14839/23 не містить, а тому наведені скаржником у відповідній частині апеляційної скарги доводи є необґрунтованими.  
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи Головного управління ПФУ в Одеській області.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 у справі №420/14839/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Т.М. Танасогло    А.В. Крусян