ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 645/2114/20
провадження № 51-139км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
захисників                                                   ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 ( у режимі відеоконференції),
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020220460000553, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , згідно зі статтями 88, 89 Кримінального кодексу України (далі-КК) раніше не судимого, 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Кулиничі Харківського району Харківської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше засудженого вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Фрунзенського районного суду м.  Харкова від 06 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 06  жовтня 2022 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Фрунзенського районного суду м.  Харкова від 06 грудня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за:
ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;
ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 5 місяців без конфіскації майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 5 місяців з конфіскацією майна. Строк покарання ухвалено обчислювати з 15 березня 2020 року.
Крім того, вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.
Також вказаним вироком засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст.  70  КК до покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Судові рішення щодо нього в касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком суду 15 березня 2020 року о 04:20 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували на перехресті вулиць Салтівське шосе та Медичної в м. Харкові, де побачили автомобіль «Daewoo Lanos», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням раніше незнайомого їм ОСОБА_11 . В цей момент у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виник спільний злочинний намір спрямований на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).
Реалізуючи свій спільний злочинний намір, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підійшли до вказаного автомобіля та попросили ОСОБА_11 довезти їх до буд. АДРЕСА_3 , на що останній погодився. ОСОБА_8 сів на переднє пасажирське сидіння, в той час як ОСОБА_9 сів на заднє сидіння автомобіля. Приїхавши за вказаною адресою, ОСОБА_8 сказав ОСОБА_11 зупинити автомобіль, після чого дістав стартовий пістолет калібру «Blow TR14», який він мав при собі, направив його на ОСОБА_11 та висунув вимогу про передачу належних потерпілому грошових коштів та мобільного телефону. В цей момент ОСОБА_9 простягнув праву руку між водійським та переднім пасажирським сидіннями автомобіля та умисно наніс ОСОБА_11 удар внутрішньою поверхнею кулака правої руки в грудну клітину справа, чим завдав останньому фізичний біль. ОСОБА_11 , сприймаючи стартовий пістолет, як реальну вогнепальну зброю, а дії та погрози ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , як  реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, передав ОСОБА_8 грошові кошти у  розмірі 1500 грн та мобільний телефон «Samsung Galaxy J5», вартість якого складає 1983  грн. Вказане ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обернули на свою користь, спричинивши таким чином ОСОБА_12 матеріальну шкоду в сумі 3483 грн.
Крім цього, 15 березня 2020 року приблизно о 04:30 у ОСОБА_8 , який діяв за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , в салоні належного ОСОБА_13 автомобіля «Daewoo Lanos», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням потерпілого ОСОБА_12 , який користувався автомобілем на підставі договору оренди автомобілю № 2 від 05 грудня 2018 року, виник злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілого. Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, ОСОБА_8 передав стартовий пістолет калібру «Blow TR14» ОСОБА_9 , який почав почав погрожувати ОСОБА_12 його застосуванням. ОСОБА_8 висловив вимогу до потерпілого, щоб він звільнив водійське місце та пересів на заднє сидіння автомобіля. ОСОБА_12 , сприймаючи можливість застосування пістолету, як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, виконав дану вимогу. Після чого, ОСОБА_8 пересів на водійське сидіння та, скориставшись ключем, який потерпілий залишив у замку запалювання, завів двигун,  почав рухатися на вказаному автомобілі в бік будинку № 12 по  вул.  Ювілейній в м. Харкові.
Таким чином ОСОБА_8 спільно із ОСОБА_9 незаконно заволоділи даним транспортним засобом, вартість якого складає 44 020, 98 грн.
Далі ОСОБА_8 проїхав на вказаному автомобілі близько 100 метрів, після цього, не  впоравшись із керуванням допустив зіткнення з бетонною опорою енергопостачання, внаслідок чого автомобіль, який належить на праві власності ОСОБА_13 , отримав механічні пошкодження, вартість відновлювального ремонту складає 15 775 грн.
Після цього ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишили викрадений ними автомобіль та  з місця вчинення злочину зникли, заподіявши власнику автомобіля матеріальну шкоду на вказану вище суму.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 06 жовтня 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
Не погоджуючись з постановленими щодо ОСОБА_9 судовими рішеннями його захисник ОСОБА_10 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій порушує питання про скасування вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року та  призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
На думку захисника, суд першої інстанції допустився істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки не надав достатньо часу на підготовку для  виступу у судових дебатах. Вважає, що суд першої інстанції, під час вирішення цього питання не врахував практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема, постанови ККС ВС від 24 листопада 2021 року в справі №  643/2909/17 (провадження № 51-5055км20) та від 19 липня 2022 року в справі №  727/13085/18, (провадження № 51-10250км18).
Вважає, що показання потерпілого спростовують висновки суду про наявність попередньої домовленості між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Не погоджується з висновками судів щодо співучасті та попередньої домовленості обвинувачених щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК. Оскаржує висновки суду щодо попередньої домовленості обвинувачених на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.
Вважає, що вина його підзахисного не доведена поза розумним сумнівом.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив доводи апеляційної скарги захисника щодо порушення права на справедливий суд, не врахував висновки ККС ВС щодо процесуальних наслідків ненадання часу для підготовки до виступу у судових дебатах та  формально погодився з обвинувальним вироком місцевого суду.
Позиції учасників судового провадження
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор просила залишити касаційну скаргу захисника без задоволення.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і  вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 зазначеного Кодексу. Вмотивованим є  рішення,
в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК установлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вбачається, що місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187 КК, ч. 3 ст. 289 КК. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, ретельно дослідивши обставини кримінального провадження, дійшов висновку, що досліджені докази узгоджуються між собою та доводять вину ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.
Такого висновку суд дійшов за результатами оцінки показань засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , письмових доказів у провадженні: протоколів огляду місця події від 15 та 20 березня 2020 року з фототаблицями; протоколів пред`явлення особи для  впізнання за фотознімками від 15 березня 2020 року; протоколів огляду речей від 15  та  20 березня 2020 року; протоколу пред`явлення речей для впізнання від 16 березня 2020  року; відеозаписів проведення слідчого експерименту від 25 березня 2020 року за  участю ОСОБА_9 та від 26 березня 2020 року за участю ОСОБА_11 ; висновків експертів від 23 березня 2020 року № 6/591СЕ-20, від 30 березня 2020 року № 6680, від  26  березня 2020 року № 10/1/430СЕ-20, а також досліджених в судовому засіданні речових доказів.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати
та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так  і  стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому. 
Отже, доводи касаційних скарг захисника, які фактично зводяться до посилань на неповноту судового розгляду, незгоди з наданою судами оцінкою доказів на предмет їх достовірності, в силу приписів статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційних скарг захисника щодо неправильної, на думку сторони захисту, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності чи недопустимості окремих досліджених судом доказів, зокрема, доводи сторони захисту про неправильну оцінку показань потерпілого ОСОБА_11 . 
Правильність оцінки місцевим судом показань потерпілого ОСОБА_11 була предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який детально проаналізував їх у взаємозв`язку із  іншими доказами, зокрема, протоколом слідчого експерименту від 26 березня 2020 року. Рішення про винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів суд ухвалив не лише на підставі показань потерпілого, наданих у судовому засіданні, а і з урахуванням інших доказів у провадженні, зокрема, протоколу та відеозапису слідчого експерименту від 26 березня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_11 , який в ході перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення детально повідомив про обставини спільно вчинених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 злочинів.
Оцінивши наведені вище докази, місцевий суд дійшов переконливого висновку, що інкриміновані ОСОБА_9 та ОСОБА_8 кримінальні правопорушення було вчинено ними за попередньою змовою групою осіб, а позицію сторони захисту, яка заперечувала факт попередньої домовленості між вказаними особами, місцевий суд оцінив критично, як спосіб захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності за тяжкий та особливо тяжкий злочин. Суд апеляційної інстанції вмотивовано і обґрунтовано погодився з такою оцінкою.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які  виходили з того, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК, вчинено у співучасті. При  цьому, зважаючи на обставини, встановлені судами під час розгляду матеріалів кримінального провадження, вважає, що обґрунтовані підстави для сумніву в наявності попередньої змови між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та  здоров`я особи, яка зазнала нападу, відсутні, оскільки засуджені діяли як співвиконавці, між ними існувала згода на заволодіння грошовими коштами та мобільним телефоном потерпілого, досягнута за рахунок взаємо погоджених конклюдентних дій. Судами попередніх інстанцій встановлено, що таке заволодіння відбулося всупереч волі ОСОБА_11 , який сприймав загрозу як наявну та реальну, з огляду на що віддав засудженим своє майно.
Визнаючи ОСОБА_9 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, суди правильно врахували, що співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину. За частиною 2 ст.  28 КК кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про його спільне вчинення. Домовленість про спільне вчинення злочину може відбутися у будь-якій формі, зокрема, за допомогою конклюдентних дій, зовнішнього виявлення взаємо погодженої поведінки, з якої можна зробити висновок про відповідний намір.
Місцевий суд небезпідставно виходив з того, що спільні дії ОСОБА_8 та   ОСОБА_9 були узгодженими та послідовними. Спільність умислу спрямованого на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном підтверджено конклюдентними діями співучасників, які діяли як співвиконавці. ОСОБА_8 погрожував пістолетом, висловив вимогу, адресовану потерпілому віддати гроші та телефон, цю погрозу потерпілий сприймав, як таку, що може бути негайно реалізована. У судовому засіданні потерпілий показав, що боявся того, що в нього почнуть стріляти, відчував реальну загрозу своєму життю та здоров`ю. При цьому ОСОБА_9 взяв гроші потерпілого, також висловлював погрози на його адресу та не намагався зупинити дії ОСОБА_8 .
Перевіривши правильність оцінки доказів у провадженні, апеляційний суд погодився з  висновком суду першої інстанції та відхилив доводи апеляційної скарги, вказавши при  цьому, що аналогічні доводи, про  відсутність попередньої змови між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про те, що   ОСОБА_8 самостійно вчинив розбій і незаконне заволодіння транспортним засобом, а ОСОБА_9 не приймав у  цьому участі, не наносив удари потерпілому, діяв під примусом ОСОБА_8 , були предметом ретельної перевірки місцевого суду, який надав на них належні відповіді.
Апеляційний суд врахував, що вчинені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дії свідчать про те, що вони, будучи між собою раніше знайомими, під приводом поїздки на таксі, попросили ОСОБА_11 підвезти їх, створивши сприятливі умови для майбутнього розбійного нападу. Не доїжджаючи до пункту призначення, ОСОБА_8 наказав потерпілому зупинитись, після чого обвинувачені спільно вчинили напад на ОСОБА_11 з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, зокрема, за допомогою пістолета, в ході чого разом заволодівали майном ОСОБА_11 . При цьому ОСОБА_9 під час нападу наніс удар в груди ОСОБА_11 , спостерігав за навколишньою обстановкою та вчиняв дії, направлені на те, щоб учинення злочину залишалось непомітним для сторонніх осіб.
Суди дійшли обґрунтованого висновку, що саме спільними діями, вчиненими за попередньою змовою, обидва засуджених, які діяли як співвиконавці, досягли спільної протиправної мети. 
Напад відбувся за умов, коли кожен із співучасників бачив та усвідомлював дії іншого співучасника, погоджувався із ними, підтримував і продовжував їх. Дії нападників були послідовними, узгодженими та спільними, охоплювалися єдиним умислом, який виник до початку нападу.
Враховуючи наведене, колегія судді відхиляє доводи сторони захисту про відсутність попередньої домовленості засуджених на вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.
Перевіряючи доводи сторони захисту стосовно відсутності співучасті та попередньої домовленості між засудженими на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заволоділи транспортним засобом ОСОБА_11 діючи спільно, узгоджено та послідовно, за попередньою змовою групою осіб.
Незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК) є умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо.
Заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто до початку виконання дій, які безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, а отже становлять об`єктивну сторону передбаченого в диспозиції відповідної частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. Хто з них керував транспортним засобом не впливає на кваліфікацію вчиненого.
Доводи про відсутність попередньої змови на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК захисник обґрунтовує, спираючись на те, що судом встановлено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виникла суперечка з приводу доцільності вчинення цього злочину.
Однак колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту з огляду на таке.
За фактичними обставинами, встановленими судом, суперечка, про яку вказує сторона захисту і про яку, зокрема, повідомив у своїх показаннях потерпілий ОСОБА_11 , а також вказував про неї і в ході проведення слідчого експерименту за його участю, відбулася до  того, як   ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинилиї дії, безпосередньо спрямовані на  заволодіння транспортним засобом. Висновки суду ґрунтуються на доказах, оцінених за  правилами ст. 94 КПК. За результатами суперечки між собою, ОСОБА_8 та   ОСОБА_9 дійшли спільної згоди про вчинення наступних за розбоєм дій щодо заволодіння транспортним засобом, розподілили між собою ролі, після чого ОСОБА_8 сів за кермо автомобіля, а пістолет передав ОСОБА_9 , який його тримав при собі та застосовував погрозу, поки ОСОБА_8 керував автомобілем. Автомобіль засуджені покинули лише після того, як після зіткнення з перешкодою численні спроби запустити двигун автомобіля і продовжити рух залишилися без результату. Суди  попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність в діях як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_8 , складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК.
Не знайшли свого підтвердження доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону через те, що судом першої інстанції не було надано достатньо часу на підготовку для виступу у судових дебатах.
Такі ж доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який дійшов вмотивованого висновку, що дебати було проведено з дотриманням вимог ст. 364 КПК, з яким погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.
Судові дебати є обов`язковим етапом стадії судового розгляду, під час якогойого учасники виступають з приводу аналізу тих доказів, які були досліджені, та з пропозиціями про вирішення кримінального провадження. Учасники судового розгляду мають право заявити суду клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для підготовки до судових дебатів. Тривалість цієї перерви має визначатись судом з урахуванням таких критеріїв, як  складність та обсяг кримінальних проваджень. 
Відповідно до журналу судового засідання, аудіозапису, зафіксованого на технічному носії інформації у судовому засіданні 30 листопада 2021 року, після з`ясування обставин кримінального провадження та перевірку їх доказами, суд поставив на обговорення питання про можливість переходу до судових дебатів. Захисник ОСОБА_17 заявив клопотання про надання часу для підготовки до виступу у судових дебатах, на підготовку просив надати близько тижня часу. Клопотання сторони захисту було задоволено частково та відкладено судовий розгляд до 01 грудня 2021 року.
Обґрунтовуючи свої доводи захисник посилається на постанови ККС ВС від 24 листопада 2021  року в справі №  643/2909/17 (провадження № 51-5055км20) та від 19 липня 2022  року в  справі №  727/13085/18 (провадження № 51-10250км18), де Суд визнав істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону факт ненадання обвинуваченому часу для підготовки до виступу у судових дебатах. Колегія суддів звертає увагу, що посилання захисника є нерелевантними, оскільки в наведених провадженнях суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про відкладення судового розгляду та надання часу для підготовки до наступного етапу судового провадження. Натомість у провадженні щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 місцевий суд задовольнив клопотання сторони захисту та відклав судове засідання, чим забезпечив реалізацію права сторони захисту на виступ у судових дебатах та рівні умови учасникам провадження для реалізації їхніх прав. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що судові дебати було проведено з дотриманням вимог ст. 364 КПК, в них виступали прокурор, потерпілий, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисники, без будь-яких обмежень у часі. При цьому сторона захисту не зазначала про неготовність до виступу через недостатність часу чи з інших причин. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 також не обґрунтовує, враховуючи складність та обсяг кримінального провадження, недостатність часу для підготовки у судових дебатах і, з урахуванням особливостей касаційного перегляду, порушує перед Судом по суті ті ж питання і доводи, які були наведені в судових дебатах в межах аналогічних аргументів про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, переглянув кримінальне провадження та вмотивовано відхилив доводи сторони захисту, навів належне обґрунтування своїм висновкам, як того вимагають приписи ст. 419 КПК. 
В частині оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано. 
Доводи сторони захисту, які зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами кримінального провадження, де захисник відстоює власну версію подій на підставі особистої оцінки доказів на предмет їх достовірності, відмінної від тієї, що надана судами, та яка вже була перевірена і  спростована під час судового розгляду та апеляційного перегляду, не можуть бути предметом касаційного розгляду за приписами ст. 433 КПК. 
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження в межах, визначених приписами ст. 433 КПК, колегія суддів не встановила процесуальних порушень під час збирання, дослідження і оцінки доказів за правилами ст. 94 КПК, які би ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК.
У межах доводів сторони захисту в Суду відсутні підстави до застосування повноважень, передбачених положеннями ст. 436 КПК у їх взаємозв`язку з приписами ст. 438 цього Кодексу, з огляду на що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                  ОСОБА_3