ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" вересня 2023 р.           Справа№ 910/2947/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Демидової А.М. 
          Алданової  С.О. 

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Кузнецов І.С.
від відповідача: Роєнко Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2023, повний текст складено 15.06.2023
у справі № 910/2947/23 (суддя Маринченко Я.В)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК»
до Акціонерного товариства «Укртрансгаз»
про стягнення 746 242,24 грн,
В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про стягнення 746242,24 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки №2018000095 від 16.08.2021 в частині оплати поставленого товару, позивач звертався до Господарського суду Запорізької області з зустрічним позовом до АТ «Укртрансгаз». Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022, зокрема, зустрічні позовні вимоги ТОВ «МІК» до АТ «Укртрансгаз» задоволено. Оскільки, перерахування стягнутої заборгованості на підставі вищевказаного рішення відповідачем було здійснено лише 09.01.2023, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 117476,75 грн, інфляційні втрати у розмірі 596580,08 грн та 1% річних у розмірі 32185,41 грн.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що у відповідача відсутні підстави для оплати за Договором, оскільки відповідно п.6.2.4 Договору відповідач має право на забезпечення виконання Постачальником зобов`язань у формі притримання відповідачем всіх платежів на користь позивача за цим Договором у випадку неналежного виконання Постачальником зобов`язань за іншими Договорами. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 98%. Також, відповідач заперечив проти розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 у справі № 910/2947/23 позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» пеню у розмірі 117476 грн 75 коп, інфляційні втрати у розмірі 596580 грн 08 коп та 1% річних у розмірі 32185 грн 41 коп, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 11193 грн 63 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
Рішення мотивоване тим, що  обов`язок відповідача сплатити Товариству з обмеженою відповідальністю «МІК» суму основної заборгованості за Договором №2018000095 від 16.08.2021 у розмірі 5339852,16 грн встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022. Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат, 1% річних та пені за спірний період, суд першої інстанції  встановив їх правильність та відповідність нормам чинного законодавства та  обґрунтованість вимог щодо  стягнення з відповідача пені у розмірі 117476,75 грн, інфляційних втрат у розмірі 596580,08 грн та 1% річних у розмірі 32185,41 грн. Разом з тим, відповідачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст.  76,  77,  78,  79,  91 Господарського процесуального кодексу України  на підтвердження поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції, з посилання на вимоги ст. 129 ГПК України  дійшов висновку, що   враховуючи рівень складності справи, розмір заявлених позовних вимог, об`єм та вид роботи проведеної адвокатом та наявність заперечень відповідача щодо розміру вказаних витрат, з метою дотримання співмірності між складністю даної справи і витратами, здійсненими позивачем на оплату адвокатських послуг, суд вважає за доцільне обмежити розмір покладених на позивача витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката сумою у 25000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів 

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 117     476, 75 грн, 596 580,08 грн інфляційних втрат, 32     185, 41 грн 1% річних та 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове, про зменшення розміру штрафних санкцій (інфляційних втрат та 1% річних) на 98 % та витрат на професійну правничу допомогу на 50%.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку апелянта, судом першої інстанції неповно дослідив обставини справи, надав їм неналежну правову оцінку. Рішення прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального права.
А саме апелянта посилається на те, що:
- суд першої інстанції неправильно застосував ст.ст. 230, 232, 233 ГК України та ст. 625 ЦК України, не врахував, той факт, що порушення строків поставки ТОВ «МІК» спричинило порушення строків оплати АТ «Укртрансгаз», що свідчить про відсутність вини АТ «Укртрансгаз» та є  підставою для зменшення штрафних санкцій;
- при вирішенні даного спору судом не було враховано положення ч. 3 ст. 220 ГК України, ч. 1 ст. 616 ЦК України та обставини того, що порушення позивачем строків поставки зумовило порушення строків оплати, що свідчить про відсутність вини відповідача та є підставою для зменшення неустойки;
- позивач здійснив нарахування пені більше ніж за шість місяців, з чим погодився суд першої інстанції допустивши порушення приписів ч. 6 ст. 232 ГК України;
- неустойка має компенсаційний характер, тобто має на меті компенсувати стороні завдані їй збитки у зв`язку із невиконанням/неналежним виконанням зобов`язання іншою стороною, у той же час позивач не надав доказів, які б підтверджували, що позивач зазнав збитків;
- судом не враховано, ступеню виконання основного зобов`язання у той же час відповідач виконав всі свої зобов`язання за договором щодо оплати вартості поставленого товару;
- суд не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 922/2141/21 де зазначено, що застосування штрафних санкцій має на меті стимулювання боржника до виконання зобов`язання. Проте, зважаючи на той факт, що АТ «Укртрансгаз» було сплачено суму заборгованості в повному обсязі, то застосування штрафних санкцій в даному випадку не досягне своєї мети, а лише створить необґрунтований тягар для АТ  «Укртрансгаз»;
- суд не врахував, що відповідач є підприємством, що має стратегічне значення для економіки та безпеки Держави, яке здійснює забезпечення населення та промислових підприємств України природнім газом, а обов`язок сплатити штрафні санкції у розмірі, який вимагає позивач поставить відповідача у край невигідне становище, що може створити ризики для підприємства;
- висновки суду щодо неможливості зменшення відсотків річних та інфляційних втрат суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 справі №902/417/18;
- сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає дійсності, є неспівмірною із складністю справи, наданих адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, а тому підлягає зменшенню на 50 %. 

Доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції повно дослідив усі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної   скарги  по суті          
    
Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.07.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2023 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2947/23 та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, відкладено до надходження матеріалів справи №910/2947/23. Ухвалу направлено до суду першої інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2023 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю   доказів сплати судового збору у розмірі 16 790,00 грн. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали останній має право усунути     недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.
07.08.2023, через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору - платіжну інструкцію № 9669 від 05.07.2023 на суму 16   790, 45грн. 
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023, у зв`язку з перебуванням судді Буравльова С.І., який входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/2947/23.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Демидова А.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою   Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 у справі № 910/2947/23. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 18.09.2023. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 11.09.2023.  Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 11.09.2023. Явка учасників справи не визнавалась обов`язковою.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2023, у зв`язку з перебуванням судді Євсікова О.О., який входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/2947/23.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від     15.09.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Демидова А.М., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2023 апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів. Постановлено розгляд справи здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 18.09.2023. 

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні 18.09.2023 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.
Представник позивача в судовому засіданні 18.09.2023 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив  відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід  залиши без задоволення, а оскаржене рішення без змін.  
           
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

16.08.2021 р. між Акціонерним товариством    «Укртрансгаз»     (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю    «МІК»    (далі - Постачальник) укладено Договір №2108000095 про закупівлю товарів, відповідно п. 1.1 якого, Постачальник зобов`язується у визначений цим Договором строк передати у власність Покупця «Формений одяг (Костюми чоловічі робочі зимові)», (далі - Товари), зазначені в специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього Договору та є його невід`ємною частиною (далі - Специфікація), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити такі Товари.
Пунктом 1.2. Договору встановлено, що найменування (номенклатура, асортимент), кількість Товарів, одиниця виміру, ціна за одиницю, строк поставки, місце поставки, інші умови зазначаються у Специфікації.
Загальна сума цього Договору становить 5339852,16 грн. в тому числі ПДВ (п. 3.1 Договору).
Згідно з п. 5.1 Договору передбачено, що Постачальник зобов`язується передати Покупцю Товари в кількості, в строки та в місці поставки відповідно до Специфікації.
Відповідно до Специфікації встановлено, що строк поставки Товару протягом 90 календарних днів з дати укладення Договору.
В п .4.2 Договору, сторонами узгоджено, що покупець зобов`язаний оплатити вартість переданих Товарів не раніше 35-ти та не пізніше 45-ти календарних днів з дати поставки, визначеної за правилами п 5.8 цього Договору.
Пунктом 5.8 Договору, датою поставки Товарів за цим Договором є прийняття Покупцем Товарів за кількістю та якістю відповідно до п. 5.13 цього Договору та передача Постачальником Покупцю необхідних товаросупровідних документів.
Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору в частині оплати поставленого товару, позивач звертався до суду з зустрічним позовом до АТ «Укртрансгаз» про стягнення з 5339852 грн 16 коп. заборгованості, 53373 грн 30 коп. пені, 413277 грн 86 коп. інфляційних нарахувань, 14622 грн 82 коп. 1 % річних від простроченої суми.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022, а саме первісний позов задоволено частково та стягнуто з ТОВ «МІК» на користь АТ «Укртрансгаз» 144302 грн 14 коп. пені, 266992 грн 61 коп. штрафу, 12338 грн 84 коп. судового збору, за подання первісного позову до Господарського суду Запорізької області. В решті позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено в повному обсязі та стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «МІК» 5339852 грн 16 коп. основного боргу, 53373 грн 30 коп. пені, 14622 грн 82 коп. 1 % річних, 413277 грн 86 коп. інфляційних втрат, 87316 грн 89 коп. судового збору, за подання зустрічного позову до Господарського суду Запорізької області. Проведено зустрічне зарахування згідно п. 11  ст. 238 Господарського процесуального кодексу України. Стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «МІК»: 5 409 831,40 грн.; 74 978,05 грн. судового збору, про що видано наказ. Стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «МІК» 9524 грн 13 коп. судового збору, за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду, про що видати наказ.
09.01.2023 відповідачем було перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 5409831,40 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №314 від 03.01.2023 із призначенням платежу «НВПЗ Оплата основної заборгованості, пені, 1% річних, інфляційних витрат ЦАГС Постанова від 27.12.2022 справа №908/711/22, Без ПДВ».
ТОВ «МІК», вказуючи на те, що факт прострочення оплати АТ «Укртрансгаз» вартості поставлених товарів встановлено судовим рішенням у справі №908/711/22, звернулось до суду з позовом про стягнення інфляційних витрати і 1 % річних до дати остаточного погашення заборгованості.  

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при прийнятті судового рішення

Відповідно до ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до ст. 173 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
В межах розгляді справи № 908/711/22 судовим рішенням встановлено обставини, що в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційними при вирішенні спору у цій справі та не підлягають повторному доведенню.
Так, судами встановлено, що на виконання умов Договору, Постачальником на адресу Покупця здійсненна поставка Товару за видатковою накладною № РН-12/01/16 від 28.12.2021 р. на суму 1 051 152 грн. та за видатковою накладною № РН-01/12/10 від 12.01.2022 р. на суму 4 288 700 грн., на загальну суму 5 339    852 грн. 16 коп., в тому числі ПДВ    889 975 грн. 36 коп. Факт поставки не заперечується Покупцем у первинному позові.
Оплата вищезазначеного Товару у відповідності до п. 4.2 Договору мала бути здійснена не пізніше 45 (сорока п`яти) календарних днів від дати поставки. Тобто, Товар поставлений за видатковою накладною № РН-12/01/16 від 28.12.2021 р. на суму 1 051 152,00 грн. - 12.02.2022 р.; за видатковою накладною № РН-01/12/10 від 12.01.2022 р. на суму 4 288 700 грн. 26.02.2022.
Загальна сума поставленої позивачем за зустрічним позовом та не оплаченої відповідачем за зустрічним позовом продукції за Договором склала 5 339 852 грн. 16 коп.
Судами, зокрема, було встановлено, що ТОВ «МІК» взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, а АТ «Укртрансгаз» в свою чергу, в порушення умов Договору та норм діючого законодавства України не сплатив отриманий товар, чим допустив порушення своїх зобов`язань за Договором, у зв`язку з чим вимога про стягнення заборгованості в розмірі 5339852 грн 16 коп. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Також в межах розгляду вищенаведеної справи судами визнано обґрунтованими, зокрема, позовні вимоги про стягнення 53 373 грн. 30 коп. пені, 14 622 грн. 82 коп. 1 % річних, нарахованих за загальний період з 12.02.2022 р. по 02.06.2022 (по кожній накладній окремо) та 413 277 грн. 86 коп. втрат від інфляції за період з березня 2022 по квітень 2022.
Беручи до уваги встановлені судовими рішення у справі № 908/711/22 обставини неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, що в означеній справі стали підставою для задоволення позову, колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про відсутність необхідності повторного доведення факту наявності у відповідача прострочення з виконання грошового зобов`язання. 
Посилання апелянта на положення умов договору щодо права покупця на притримання оплати та, відповідно, відсутності у нього прострочення колегія суддів з врахуванням принципу правової визначеності визнає неприйнятними. Крім того, зазначеним аргументам сторони судом апеляційної інстанції в рамках розгляду спору у справі № 908/711/22 надана правова оцінка та відхилено їх за необґрунтованості.
Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення пені, інфляційних та річних за період, що не охоплюється періодом за яким судовим рішенням присуджено до стягнення відповідних сум.
Так, позивач просить стягнути пеню у розмірі 117476 грн 75 коп., інфляційні втрати у розмірі 596580 грн 08 коп. та 1% річних у розмірі 32185 грн 41 коп., що нараховані за загальний період з 03.06.2022 по 08.01.2023.
За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором не припиняє правовідносин сторін цього правочину, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
В постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі 910/13071/19 констатовано, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця , а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Колегія суддів, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем річних та інфляційних, визнає вірним висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення даної частини позовних вимог, а саме стягнення 596580 грн 08 коп. інфляційні втрати та 32185 грн 41 коп. 1% річних.
Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
За статтею 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Поряд з цим, згідно п. 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Зважаючи на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 30 червня 2023 року, то нарахування позивачем пені за період з 03.06.2022 по 08.01.2023 є правомірним. Відтак доводи апеляційної скарги про порушення місцевим господарським судом приписів ч. 6 ст. 232 ГК України не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі порушення Покупцем строків оплати за цим Договором, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє Покупця від виконання зобов`язань за цим Договором.
Північний апеляційний господарський суд, здійснивши перевірку проведеного позивачем розрахунку пені в межах заявленого періоду, встановив, що він є арифметично вірним та таким, що відповідає матеріалам справи. Відтак висновок Господарського суду міста Києва щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення пені у розмірі 117476 грн 75 коп. є правомірним.
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апелянта про те, що наслідки прострочення позивачем строків поставки товару зумовили порушення відповідачем строків оплати, оскільки нарахування пені, інфляційних та річних здійснено з урахуванням положень п. 4.2 договору після спливу 45-тиденного строку на оплату від дати поставки за видатковими накладними. Відтак твердження апелянта про неврахування місцевим господарським судом зазначених обставин та положень ч. 3 ст. 220 ГК України, ч. 1 ст. 616 ЦК України не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
При цьому Суд звертає увагу на те, що порушення позивачем строків поставки може бути підставою для пред`явлення до порушника вимог про стягнення неустойки в порядку і розмірі визначеному договору. Наведеним правом відповідач скористався і в рамках розгляду справи № 908/711/22 заявляв відповідні вимоги.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення пені, інфляційних втрат та річних на 98 %

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.
Положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22).
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).
При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в ін.).
В контексті наведеного Суд зауважує, що положення ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України передбачають зменшення саме штрафних санкцій. Відповідальність передбачена положеннями ст. 625 ЦК України у вигляді обов`язку боржника сплатити інфляційні та  річних не є штрафною санкцією, а є мірою відповідальності, що носить компенсаторний характер і пов`язаний особливою природою грошей, що мають властивість знецінюватись. На відміну від штрафних санкцій, інфляційні та річні будучи акцесорними до основного зобов`язання у свої природі є особливого роду збиткам, (сателітні), що не вимагають доведення та існують в силу змісту грошового зобов`язання, завданням яких є відновлення майнових прав кредитора.
Отже, з врахуванням того, що інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а сторони в договорі не передбачили більшого розміру процентів річних, ніж унормовано приписами частини другої статті 625 ЦК України, судова колегія, керуючись принципами справедливості, розумності та пропорційності, не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення зазначених вище нарахувань.
Відносно неврахування судом правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, апеляційна інстанція зазначає таке.  
У справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки у пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, буде обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовила у стягненні процентів річних у розмірі, який сторони визначили в договорі, з огляду на їх очевидну неспівмірність.
Тобто висновки у справі № 902/417/18, на які посилається скаржник, не є релевантними для справи № 910/2947/23, а тому вони не могли бути покладені в основу рішення про задоволення клопотання відповідача у цій справі.
Також не можуть бути підставою для задоволення клопотання відповідача про зменшення пені і наведені в ньому доводи, оскільки погашення відповідачем заборгованості після прийняття судового рішення апеляційною інстанцією у справі № 908/711/22, на що звертає апелянт, не може свідчити про незначний строк прострочення, адже остаточне виконання грошового зобов`язання відбулось майже через рік від дати його виникнення.
Аргументи апеляційної скарги про надмірний розмір заявленої позивачем до стягнення суми пені відхиляється колегією суддів, оскільки відповідна сума невиконаного грошового зобов`язання (основного боргу) є також значною.
Посилання на скрутне фінансове становище не можуть бути безумовною підставою для звільнення боржника від відповідальності в порядку ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, оскільки в силу ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. До того ж, відповідачем надано звітність за 9 місяців 2022, в році якого було розпочато військову агресію проти територіальної цілісності України, що могло вплинути не лише на господарську діяльність та фінансову спроможність відповідача, а й позивача.
Колегія суддів, також оцінюючи баланс інтересів сторін при вирішенні питання наявності підстав для зменшення розміру неустойки, зауважує, що наявність/відсутність обставин понесення стороною збитків у зв`язку з порушенням строків оплати за поставлений товар за контрактом, не є єдиною чи обов`язковою умовою для висновку про застосування правового механізму унормованого наведеними вище положеннями чинного законодавства. Натомість вирішення цього питання здійснюється на підставі оцінки усієї сукупності обставин, що надають можливість визначити винятковість випадку для зменшення неустойки з врахуванням  інтересів сторін, які заслуговують на увагу.
Названі у клопотанні аргументи, не свідчать про виключність зазначених обставин та про вжиття будь-яких заходів відповідачем для недопущення порушення зі свого боку господарського зобов`язання з оплати.
Резюмуючи Суд доходить висновку, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій в розумінні приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, відтак суд попередньої інстанції дійшов неспростованого доводами апеляційної скарги висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру неустойки.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції

Позивачем до стягнення з відповідача в суді першої інстанції заявлено судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн, на обґрунтування чого надано ордер серії АР №1028667 від 24.02.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №002030 від 12.02.2019, Договір про надання правової допомоги від 04.05.2020, акт приймання-передачі наданої правової допомоги з детальним описом проведених робіт від 09.05.2023 на суму 50000 грн, додаткову угоду від 03.03.2023 до договору, розрахунок вартості наданих послуги з правової допомоги від 03.03.2023.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч.ч. 5, 8 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за   наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначеними частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою   статті 129 ГПК України,   може не присуджувати стороні, на користь якої   ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини четвертої статті 129 ГПК України, суд:
1)   має право зменшити розмір   витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій   статті 126 ГПК України, але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою   статті 129 ГПК України.
Відповідна позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19 тощо.
При цьому, такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої   статті 126 ГПК України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Оцінивши подані позивачем докази та надані відповідачем заперечення, місцевий господарський суд, з врахуванням фактичних обставин справи,  обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціни позову та результату вирішення спору, встановив, що розмір заявлених позивачем до відшкодування за рахунок відповідача судових витрат на правову допомогу в сумі 50 000,00 грн є неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). Натомість, таким, що підлягає відшкодуванню, суд визнав розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн.
Колегія погоджується з вищенаведеним висновком суду попередньої інстанції та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині, оскільки вони зроблені з врахуванням критеріїв співмірності, розумності та обґрунтованості.
Викладені в апеляційній скарзі додаткові обґрунтування неспівмірності заявлених до відшкодування витрат, що не наводилось у поданих до суду першої інстанції запереченнях, не доводять існування підстав для їх зменшення ще на 50% від вже частково присуджених до відшкодування судових витрат.  
При цьому Суд зазначає, що критерій неспівмірності витрат зі складністю справи є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до  статті 236 ГПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Нормою   ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши справу колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.  Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства. 

Судові витрати

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.  

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених стороною в суді апеляційної інстанції

В суді апеляційної інстанції позивачем одночасно з відзивом на апеляційну скаргу подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якому сторона просить стягнути з відповідача зазначені витрати в сумі 50  000,00 грн. В обґрунтування цих витрат позивачем надано:  ордер серії АР №1028667 від 24.02.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №002030 від 12.02.2019, Договір про надання правової допомоги від 04.05.2020, додаткову угоду від 09.08.2023 до договору, акт приймання-передачі наданої правової допомоги з детальним описом проведених робіт від 08.09.2023 на суму 50000 грн, розрахунок вартості наданих послуги з правової допомоги від 09.08.2023.
Заперечуючи проти заявлених до відшкодування судових витрат відповідач зазначає, що позивачем на їх обґрунтування не надано детального розрахунку їх вартості, кошторису по видам послуг на правничу допомогу, платіжного доручення про сплату коштів. Також сторона вказує на необґрунтованість та неспівмірність цих витрат із складністю справи, із наданими адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції та із фактичними витратами часу на надання таких послуг, а тому вони не відповідають критерію реальності, розумності їхнього розміру та підлягають залишенню без задоволення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 04.05.2020 між адвокатом Кузнецовим І.С. та ТОВ «МІК» укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.
Згідно п. 1.2 Договору на виконання цього правочину адвокат надає Клієнту правову допомогу в сферах кримінального, цивільного, господарського, адміністративного, податкового права, та на свій розсуд:
- надає Клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього перед фізичними особами, в органах державної влади, органах прокуратури, МВС, поліції та СБУ, державної виконавчої служби, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних, адміністративних та господарських судах України усіх інстанцій, зокрема у цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних справах, у справах про адміністративні правопорушення, у справах окремого та наказного провадження, в кримінальному провадженні, в тому числі оскарження дій та бездіяльності службових та посадових осіб;
- представляє Клієнта з усіма правами, які надано законом позивачу (цивільному позивачу та відповідачу), відповідачу, потерпілому, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику, у тому числі з правом пред`явлення позову, зміни підстави або предмету позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, пред`явлення зустрічного позову, подання заяв та скарг, укладання мирової угоди на будь-якій стадії процесу, вимагати виконання судового рішення, оскарження рішення, постанов і ухвали суду, одержання, рішень, ухвал, виконавчого листа, наказу та пред`явлення його до виконання; підписувати та подавати документи, зокрема заяви, клопотання, відводи, заперечення, скарги, уточнення, пояснення, запити, звернення, повідомлення, докази та інше; вести попередні переговори та узгоджувати процесуальні питання; отримувати документи, в тому числі відповіді, довідки, свідоцтва, витяги, виписки, рішення, ухвали, постанови, заочне рішення тощо, а також їх копії; сплачувати від імені Клієнта державне мито, судовий збір та інші необхідні платежі; вчиняти інші дії в інтересах Клієнта не передбачених даним Договором;
- представляє інтереси Клієнта в судах всіх інстанцій та юрисдикцій, в органах прокуратури, МВС, поліції та СБУ під час досудового та судового слідства, кримінального провадження, процедурах оскарження, в тому числі апеляційного і касаційного оскарження, у справах про адміністративні правопорушення, подавати заяви, клопотання, пояснення, докази та вчиняти інші дії щодо захисту прав та інтересів Клієнта.
Відповідно до п. 3.1 Договору за надану правову допомогу, передбачену п. 1.2 Договору, клієнт сплачує адвокату обумовлену сторонами винагороду.
Сума витрат, необхідних для виконання договору, наданої правової допомоги і послуг погоджується сторонами шляхом укладення письмових додаткових угод (п. 4.2 Договору).
09.08.2023 між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги б/н від 04.05.2020, згідно якої сторони узгодили, що оплата наданої правничої допомоги адвоката у справі № 910/2947/23 в межах розгляду в суді апеляційної інстанції (північний апеляційний господарський суд) здійснюється у фіксованому розмірі 50  000,00 грн (40  000,00 грн винагорода і 10  000,00 грн «гонорар успіху» за прийняття апеляційним судом рішення про повну або часткову відмову в задоволенні апеляційної скарги) протягом 30 календарних днів з дати набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції у цій справі, та підлягає перерахуванню клієнтом  адвокату на карткові рахунки, вказані в акті приймання-передач  наданої правничої допомоги з детальним описом проведених робіт. 
08.09.2023 між сторонами підписано Акт приймання-передачі наданої правової допомоги з детальним описом проведених робіт, в якому зокрема зазначено:
За період з 09.08.2023 по 08.09.2023 року у справі №910/294?/23 в межах розгляду в суді апеляційної інстанції (Північний апеляційний господарський сул) Адвокат надав Клієнту наступну правничу допомогу:
- 09.08.2023 0,5 години - аналіз апеляційної скарга Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 у справі № 9і0/2947/23, консультація Клієнта та роз`яснення з правничих питань;
- 07.09.2023 3.5 години - підготовка і відправлення через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення від 15.06.2023 у справі №910/2947/23;
- 08.09.2023 1 година - підготовка і відправлення через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду у справі №910/2947/23 заяви про стягнення витрат на правничу допомогу;
- Незалежно від кількості і тривалості проведення засідань - прийняття участі у судових засіданнях по розгляду апеляційної скарга Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 у справі №910/2947/23.
Вартість наданої правничої допомоги за цим актом підлягає оплаті у фіксованому розмірі 50000,00 гри. (40000грн. винагорода і 10000грн. «гонорар успіху» за прийняття апеляційним судом рішення про повну або часткову відмову в задоволенні апеляційної скарга).
При оплаті наданої правничої допомога Клієнт як податковий агент утримує з належної Адвокату винагороди і оплачує податок на доходи фізичних осіб і військовий збір. (п. 1 Акту).
Таким чином подані на обґрунтування обсягів та вартості наданих послуг документи є належними і допустимими доказам в розумінні приписів ст. ст. 76, 77 ГПК України. При цьому посилання відповідача на ненадання стороною квитанції про сплату коштів визнаються судом неприйнятними, адже згідно умов укладеної між сторонами додаткової угоди оплата винагороди здійснюється протягом 30 календарних днів з дати набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції. Відтак, ненадання розрахункового документа за умови представлення інших підтверджуючих доказів вартості витрат, що підлягають сплаті стороною, - не є підставою для відмови у відшкодуванні цих судових витрат.
Також підлягають відхиленню заперечення відповідача про ненадання детального розрахунку вартості послуг, кошторису по видам послуг на правничу допомогу, адже розмір гонорару є фіксованим, а отже не потребує доведенню по вартості виконаних робіт по кожній окремо.
Матеріалами справи підтверджується, що в процесі розгляду справи в апеляційній інстанції в судових засіданнях інтереси позивача представляв Кузнецов І.С., який згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП №002030 від 12.02.2019 є адвокатом. Документи, що були подані на захист інтересів позивача, направлялись зазначеним представником через підсистему «Електронний суд». Розмір гонорару за узгодженими сторонами умовами договору є фіксований та не залежить від кількості витраченого адвокатом часу на виконання робіт (надання послуг).
Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3 ст. 30 названого Закону).
Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. 
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
При цьому Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
В контексті наведеного, колегія суддів зауважує, що визначення сторонами в договорі фіксованого гонорару не може нівелювати встановленого чинним процесуальним законом обов`язку суду здійснювати оцінку цих судових витрат на предмет їх відповідності вищенаведеним критеріям. 
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та складністю справи.
Аналогічного підходу щодо оцінки обґрунтованості судових витрат на професійну правничу допомогу слід дотримуватися при вирішенні питання про стягнення "гонорару успіху".  
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З огляду на це колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат заявлена до стягнення сума «гонорару успіху» в розмірі 10  000,00 грн не може оцінюватись судом виходячи суто з такої домовленості сторін у договорі про надання правничої допомоги, а повинна оцінюватись на предмет її пропорційності, необхідності, неминучості порівняно з фактично понесеними витратами на правничу допомогу. Подібний висновок наведений в постанові Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №915/294/21.
Беручи до уваги те, що юридична кваліфікація правовідносин у цій справі не є складною, доведення стороною позивача обставин наявності прострочення боржника з оплати поставленого товару як необхідної передумови для стягнення пені, інфляційних та річних в рамках вирішення цього спору не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної і технічної роботи з огляду на встановленість преюдиційного факту, колегія вважає, що такі вимоги як стягнення "гонорару успіху" у розмірі 10  000,00 грн у зв`язку з прийняттям позитивного рішення на користь позивача не відповідають критерію розумності, так як не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування, з огляду на обставини цієї справи, матиме надмірний характер.
Дослідивши заяву позивача та заперечення іншої сторони (відповідача у справі), а також надані заявником документи в їх сукупності, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, керуючись зокрема такими критеріями, як  складність,  обґрунтованість, пропорційнійсть, співмірність та розумність їхнього розміру,  суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 20000,00 грн від попередньо заявленої суми (50 000,00 грн) витрат на професійну правничу допомогу представника позивача. Тому заява позивача підлягає частковому задоволенню.    

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2023 у справі №910/2947/23 залишити без змін. 
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» про    стягнення  витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код: 30019801) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» (69006, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69-А; ідентифікаційний код: 30105738) 20  000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
В іншій частині в задоволенні заяви відмовити.
Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений   ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено та підписано, - 06.10.2023. 

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.О. Алданова