ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9898/23 Справа № 183/3031/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Барильської А.П., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення частки вартості майна, нажитого у шлюбі, - 

в с т а н о в и л а:

       У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення частки вартості майна, нажитого у шлюбі, мотивуючи його тим, що з 28 серпня 1999 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 04 листопада 2022 року шлюб було розірвано. 
       Зазначав, що за час перебування у шлюбі ними було набуто у власність автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, який зареєстровано на відповідачку. 
       Посилаючись на те, що вартість автомобіля, відповідно до договору комісії та договору купівлі-продажу, становить 191 289 грн., просив суд ухвалити рішення, яким стягнути зі ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину спільно нажитого майна автомобілю марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, у розмірі 95 644,60 грн.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2023 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у сумі 95 644,50 грн. 
       В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив без належної уваги той факт, що автомобіль було придбано нею за особисті кошти, отримані нею від продажу земельної ділянки, через два місяці після того як було подано позов про розірвання шлюбу. Просила суд прийняти нові докази, які вона була позбавлена можливості надати суду першої інстанції у зв`язку із тим, що не приймала участь у розгляді даної справи. 
       Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (п. 1 ч. 1 ст. ст.274 ЦПК України ). 
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України). 
       Зважаючи на те, що вартість майна подружжя про поділ якого поставлено питання у даній справі становить 191 289 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
        Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 28 серпня 1999 року до 05 грудня 2022 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. 
       07 квітня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 6228/22/008831 ОСОБА_1 , як покупець, придбала транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до цього договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 191 289 грн. 
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачкою не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на це майно, а тому спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін. Оскільки, згідно з договором купівлі-продажу спірного транспортного засобу, його вартість складає 191 289 грн., з відповідачки на користь позивача слід стягнути 50% вказаної суми, залишивши автомобіль у власності відповідачки. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
       Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
       Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
       Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
       Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.        Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).        
       Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.        
       Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. 
       Відповідачка ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що спірний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя та 1/2 частини його вартості стягнена з неї на користь позивача безпідставно, оскільки вказаний автомобіль вона придбала за особисті грошові кошти, які отримала від продажу отриманої у спадщину земельної ділянки. 
       До апеляційної скарги було долучено відповідні докази, які ОСОБА_1 просила прийняти до уваги з посиланням на те, що була позбавлена можливості надати його до суду першої інстанції через те, що справа була розглянута у її відсутність. 
       У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
       Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
       Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).
       Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянтка поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу обґрунтувала тим, що не була належним чином повідомленою про розгляд справи в суді та не брала участі у розгляді справи ані під час підготовчого розгляду, ані під час розгляду справи по суті. 
       Таким чином, враховуючи наведення ОСОБА_1 поважності причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приймає до уваги відповідний доказ, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 лютого 2022 року. 
       У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22).
       Оцінюючи договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 лютого 2022 року колегія суддів доходить до висновку, що спірний автомобіль було придбано відповідачкою за грошові кошти отримані саме від продажу отриманої у спадщину земельної ділянки. 
       Так із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 лютого 2022 року вбачається, що 01 лютого 2022 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 4,7659 га, кадастровий номер 1223284500:02:007: 0091, яка розташована на території Новостепанівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Продаж здійснено за 270 000 грн. Земельна ділянка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Новомосковської РДНК Дніпропетровської області 22 жовтня 2012 року. Спірний автомобіль було придбано 07 квітня 2022 року за 191 289 грн. Тобто автомобіль було придбано через два місяці після продажу земельної ділянки та за суму, яка не перевищує суму, за яку було продано земельну ділянку. 
       05 квітня 2022 року Новомосковським міськрайонним судом було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2023 року позов задоволено, Шлюб розірвано. 
       Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. 
       Таким чином колегія суддів доходить до висновку, що відповідачкою доведено факт придбання автомобіля хоча і під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі втім доведено факт набуття автомобіля за власні грошові кошти, тобто спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
       Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити. 

       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
       
       У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення частки вартості майна, нажитого у шлюбі, відмовити. 

       Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1 610,40 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 05 грудня 2023 року.

               Головуючий:                                         Е.Л.Демченко 

        Судді:                                                 А.П.Барильська 

М.О.Макаров