Постанова                                    
Іменем України
 
04 жовтня 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/36779/20
провадження № 61-4228св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,             Тітова М. Ю.,      
 
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року у складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року у складі колегії суддів:  Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позову
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати договір міни, укладений 20 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 6244, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу; перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за вказаним договором купівлі-продажу.
 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 указувала, що вона, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 , в якій кожному з них належало по 1/3 частини. 
 
Наприкінці вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку цієї квартири, на що позивач запропонувала надати їм з чоловіком письмові пропозиції щодо цінової вартості та умов придбання зазначеної частки відповідно до законодавства. Однак пізніше позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 продала свою 1/3 частки спірної квартири, вартістю у 637 572,00 грн, ОСОБА_3 , оформивши 20 жовтня 2020 року договір міни. За умовами договору міни ОСОБА_2 обміняла свою частку у спірній квартирі на належний йому ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю у 27 544,00 грн, з доплатою у 610 028,00 грн. 
 
ОСОБА_1 вважає, що укладений між відповідачами договір міни не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою приховати інший правочин, отже, є удаваним правочином, а саме вчинений для приховання договору купівлі-продажу, тому права покупця за цим договором повинні перейти до позивача. ОСОБА_2 не направляла жодному співвласнику письмових заяв про наміри обміняти чи продати свою частку квартири. 
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1  просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 19 липня 2022 року позов залишив без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог щодо удаваності договору міни.
 
Шевченківський районний суд м. Києва додатковим рішенням від 26 серпня   2022 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000,00 грн. 
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу, які поніс відповідач.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 21 лютого 2023 року апеляційну скаргу адвоката Токовенка О. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва                        від 19 липня 2022 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
Київський апеляційний суд додатковою постановою від 09 травня 2023 року заяву адвоката Гайдака О. В. в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в сумі 5 000,00 грн. В задоволенні заяви в іншій частині відмовив.
 
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що понесені витрати             є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, вони не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З урахуванням зазначених обставин, а також складності справи та фактично виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням поданого позивачем заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх неспівмірності апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 24 березня 2023 року,     ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду               м. Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: частини першої статті 235 ЦК України щодо удаваності правочину (міни частки майна у праві спільної часткової власності), вчиненого сторонами для приховування купівлі-продажу; положення частини третьої статті 715 ЦК України щодо здійснення розміру доплати за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості; положення підпункту 5.5 пункту 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року                    № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (щодо повідомлення у письмовій формі усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких відчужується ця частка, у тому числі за договором міни частки у праві спільної часткової власності), якщо ця частка не виділена за згодою співвласників чи за рішенням суду, а також у разі продажу частки у праві власності на майно з публічних торгів (аукціону); суд необґрунтовано відхилив клопотання про визнання явки обов`язковою та клопотання про витребування доказів, які мають значення для правильного вирішення справи.
На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Суди формально підійшли до вирішення справи, не врахували обставин доведеності позивачем факту укладання удаваного правочину; належним чином не оцінили докази, які підтверджують спрямованість волі сторін та настання інших прав та обов`язків; неправильно здійснили тлумачення спеціального закону щодо відсутності обов`язку відповідачки повідомляти в письмовій формі всіх учасників спільної часткової власності про свій намір обміняти свою частку; не застосували норми спеціального закону, який регулює порядок реєстрації договорів міни частки майна, що призвело до неправильного вирішення справи.  
ОСОБА_2 при здійсненні обміну своєї частки у праві спільної часткової власності отримала доплату в розмірі, що дорівнює 96 % вартості обмінюваної частки, тобто фактично обміняла свою частку на гроші, замаскувавши за договором міни договір купівлі-продажу. Про спрямованість волі сторін на укладання саме договору купівлі-продажу свідчить незначна вартість ноутбука, на який ОСОБА_2 обміняла свою частку, стосовно вартості цієї частки. Для досягнення своєї мети, всупереч переважному праву інших співвласників, відповідачі вирішили свідомо укласти інший правочин - міни, за укладення якого, на їх думку, відсутнє першочергове право інших співвласників.  Твердження апеляційного суду, що ОСОБА_2 розпорядилася майном на свій розсуд, що свідчить про реалізацію її права на розпорядження своїм майном, є недоречними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 володіла своїм майном на праві спільної часткової власності.
01 травня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу, який мотивований необґрунтованістю касаційної скарги.                        У позові ОСОБА_1 посилалася лише на удаваність правочину, а всі інші порушення і підстави вигадувалися і викладалися нею в інших заявах і запереченнях, які не є доповненнями до позовної заяви. Тому суди не зобов`язані були перевіряти всі твердження позивачки, яких у міру розгляду справи ставало все більше і більше.  
16 травня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, мотивований тим, що на момент відкриття касаційного провадження були відсутні підстави для його відкриття, оскільки наявні постанови Верховного Суду з відповідними правовими висновками.
Оскільки  між відповідачами укладено саме договір міни і кожна зі сторін отримала у власність майно, передане сторонами за цим договором, тому                      у ОСОБА_2 не було обов`язку повідомляти інших співвласників про укладення цього правочину. Договір купівлі-продажу між відповідачами не укладався, а тому перевести права та обов`язки покупця неможливо. Обсяг прав та обов`язків, які просить перевести на себе позивачка, не визначено у зв`язку              з неукладенням договору купівлі-продажу. Крім цього, у разі продажу частки                   у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця, одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець, проте таких доказів не надано.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
07 червня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власницею 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/3 зазначеної квартири належить чоловікові позивачки, ОСОБА_4 , ще 1/3 частина спірної квартири належала                ОСОБА_2 
 
20 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буглак О. Г. та зареєстрований              в реєстрі за № 6244, за умовами якого ОСОБА_2 міняє належну їй на праві власності 1/3 частину спірної квартири, вартістю 637 572,00 грн, на належний ОСОБА_3 ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю 24 544, 00 грн,                   з доплатою у 610 028 грн.
 
Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості спірної квартири, складеного ФОП ОСОБА_6 , станом на 29 жовтня 2020 ринкова вартість 1/3 частини квартири становить 693 980,00 грн.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).
 
Згідно з частиною першою статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
 
У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
У свою чергу суди повинні оцінити зазначені доводи, подані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи із відносин, які реально склались між його сторонами.
 
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі                      № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
 
Ухвалюючи у цій справі  рішення про відмову в задоволенні позову, суди дійшли висновку, що спірний договір не суперечить положенням ЦК України, інших актів законодавства і є результатом волевиявлення сторін, а сам правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені,                      з огляду на що немає підстав для визнання його удаваним.
 
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. 
 
Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 927/1099/22, від 23 січня 2019 року у справі                                    № 522/14890/16-ц, від 15 червня 2018 року у справі №   916/933/17. 
 
Однак суди не врахували, що спірний договір за своїм змістом схожий на договір купівлі-продажу, однак за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які останні мали при його укладенні, таким не є.
 
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Згідно зі статтею  362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
 
Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар.
 
Однак особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. Якщо у договорі купівлі-продажу покупець зобов`язаний сплатити за передане йому у власність майно певну грошову суму, то у договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передання іншого товару, виконання робіт чи надання послуг з можливою доплатою. Крім цього, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю, проте такого права він не має при укладенні договору міни. 
 
Суди встановили, що наприкінці вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку спірної квартири, у відповідь на що заявниця запропонувала надати письмові пропозиції щодо цінової вартості та умов придбання зазначеної частки відповідно до законодавства.
 
Однак, 20 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_2 обміняла частку у квартирі, яка належала їй на праві спільної часткової власності, на ноутбук, який належав ОСОБА_3 , за що отримала грошову доплату в розмірі 96 % вартості частки.
 
Матеріали справи не містять доказів надсилання ОСОБА_2 письмової пропозиції ОСОБА_1 на купівлю частки квартири за встановленою ціною.
 
Проте суд першої інстанції, встановивши, що договір міни укладений із значною доплатою, що дорівнює 96 % вартості обмінюваної частки квартири, тобто майже повну суму; не дослідив питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору міни, мотиви вчинення ними правочину та можливе ухилення власника частки від надання переважного права на купівлю її частки іншим співвласником; не спростував доводів і доказів, наданих позивачем, та не пояснив причин їх відхилення. Водночас відповідачі не надали жодних доказів, які пояснювали би мотиви вчинення правочину міни із такою значною доплатою. 
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на наведене уваги не звернув, доводів апеляційної скарги не спростував та дійшов передчасних висновків про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин міни, чи особа, яка обміняла майно незначної вартості, на майно, яке має значну вартість, з доплатою 96 % вартості всієї частки, мають довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів правочин може бути визнаний судом удаваним.  
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.
 
Враховуючи, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню                          з переданням справи на новий апеляційний розгляд.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати вищевикладене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам               і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов