Справа № 451/268/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Патинок О.П. 
Провадження № 22-ц/811/1801/23                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               20 жовтня 2023 року м.Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., 
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Зеліско-Чемерис К.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до держави Росія (Російська Федерація), в особі посольства держави Росія (Російської Федерації) в Україні, про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією, 

                    в с т а н о в и в: 
У березні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом, в якому просили встановити юридичний факт, що вони є особами, які постраждали внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації (далі – РФ) проти України, та стягнути з РФ на їхню користь відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною збройною агресією РФ проти України, в розмірі по 1328600 грн. кожному.
Позовні вимоги обґрунтовували тим, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.11.2003 року, за чоловіком позивачки ОСОБА_2 – ОСОБА_4 на підставі договору №814 від 30.05.2003 року зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , в якому проживали позивачі. 
Позивачка ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи загального захворювання, працювала вчителем трудового навчання загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №15 м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, але у зв`язку з вимушеним переміщенням знаходиться в простої. 
Позивачка ОСОБА_1 є студенткою денної форми навчання юридичного факультету Харківського державного університету ім. Г.Сковороди, на час вимушеного переміщення була зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , але проживала разом із батьками в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області. 
Позивач ОСОБА_1 не працює, є особою з інвалідністю з дитинства, зареєстрований та проживає разом із батьками в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області. 
24.02.2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан. 
Часовоярська міська територіальна громада Бахмутського району Донецької області включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309. 
Станом на час подання позову, м. Часів Яр належить до населених пунктів, на території яких ведуться активні бойові дії. Вищенаведене є причиною внутрішнього переміщення позивачів з постійного місця проживання у м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області до іншого тимчасового місця проживання на території України – до м. Радехів Червоноградського району Львівської області, що обумовлено збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області, де ведуться активні бойові дії.
В обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачі посилались на те, що, проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення в м. Радехів Червоноградського району Львівської області, постійно реально сприймали загрозу бути вбитими або пораненими. В м. Часів Яр у позивачів був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких: водопостачання, опалення та охорона здоров`я. Через постійні стресові ситуації у ОСОБА_2 загострились хронічні хвороби, через що вона вимушена була пройти курс лікування в стаціонарі хірургічного відділення Радехівської міської лікарні. Окрім того, на вихованні у позивачки ОСОБА_2 є дитина – інвалід ОСОБА_1 , якому у зв`язку з хворобою приходиться постійно приділяти увагу, та у зв`язку з військовою агресією через вимушене переселення, зміну побуту та звичних тривалих стосунків, в нього загострились хвороби і для лікування необхідно витрачати значні кошти. Через вимушене переселення у зв`язку з військовою агресією, ОСОБА_1 втратила можливість навчатися на очній формі та у зв`язку з постійними обстрілами м. Харків, де розташований вищий навчальний заклад, в якому вона навчається, вона вимушена навчатися дистанційно. 
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 12 червня 2023 року позов задоволено частково.
Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 є особами, які постраждали внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України.
Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі по 1328600 грн. кожному.
Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено. 
Стягнуто з держави Росія (Російська Федерація) в особі посольства держави Росія (Російська Федерація) в Україні судовий збір у розмірі 13420 грн. в дохід держави Україна.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , вважає його в частині відмови у задоволенні позовних вимог таким, що підлягає скасуванню, з підстав порушення норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не навів жодного аргументу, чому розмір моральної шкоди, який заявлений нею в розмірі 1328600 грн., є завищеним.
Вважає, що суд повинен був урахувати ту обставину, що навіть, якщо не доведено, що на час переміщення до м. Радехів вона постійно проживала в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, якщо саме ця обставина має вирішальне значення для суду, то вона, перебуваючи за місцем реєстрації, зазнала таких же моральних страждань, як і інші позивачі, які були зареєстровані і проживали в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, оскільки вона також, як і інші позивачі, через військову агресію РФ була позбавлена можливості навчатися, постійно реально сприймала загрозу бути вбитою або пораненою через постійні обстріли житлових масивів Харкова, у зв`язку з чим повинна була постійно ночувати у незручних місцях в метро, був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких: водопостачання, опалення та охорона здоров`я. 
Крім того, зазначає, що внаслідок збройної агресії РФ, вона змушена була покинути своє житло та рідне місто, в якому народилась та проживала з дитинства, а також покинути те місто, де вона була зареєстрована та навчалася у вищому навчальному закладі. 
Зазначені негативні обставини викликали у позивачки душевні страждання, вона постійно перебуває у пригніченому стані, у неї знизився життєвий тонус і погіршилось загальне самопочуття. Все це зумовило в неї відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної пригніченості. 
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, від позивачів надійшли клопотання про розгляд справи у їхній відсутності.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 10.10.2023 року, є дата складення повного судового рішення – 20.10.2023 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , згідно даних копії паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.13), зареєстрована в АДРЕСА_1 .
Аналогічно, за вказаною адресою зареєстрований і позивач ОСОБА_1 , що стверджується копією його паспорта серії НОМЕР_2 (а.с.14-16).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої департаментом реєстрації Харківської міської ради (а.с.26), позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , - з 30.09.2020 року.
Відповідно до довідки від 05.04.2022 року №1322-7000296857 (а.с.24), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взята на облік внутрішньо переміщеної особи з АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідно до довідки від 05.04.2022 року №1322-7000298209 (а.с.27), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , взятий на облік внутрішньо переміщеної особи з АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
Згідно довідки від 03.05.2022 року №1322-7001112209 (а.с.25), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взята на облік внутрішньо переміщеної особи з АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
Житловий будинок в АДРЕСА_1 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.11.2003 року, зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору №814 від 30.05.2003 року (а.с.28, 43).
Станом на час переміщення ОСОБА_1 03.05.2022 року до Львівської області та взяття її на облік, Харківська міська територіальна громада, яка знаходиться на території Харківського району, відповідно до наказу №75 від 25.04.2022 року «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року», відносилась до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вона є студенткою денної форми навчання в Державному педагогічному університеті ім. Сковороди, через військову агресію РФ фактично втратила можливість навчання, відвідування лекцій безпосередньо в навчальному закладі, тому вимушена навчатися дистанційно. І оскільки ОСОБА_1 не довела, що постійно проживала з батьками в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, то суд, виходячи з обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких вона зазнала, дійшов висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань позивачки ОСОБА_1 є 50000 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, які виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
На підставі частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Загальновідомим є той факт, що 24.02.2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а тому не підлягає доказуванню, згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.
Рішення суду в частині наявності підстав для встановлення факту та відшкодування шкоди не оскаржене, а тому, в силу вимог статті 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не переглядається.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст.1167 ЦК України).
У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст.13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.
Отже, відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.
Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення ЄСПЛ «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).
По своїй суті, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди – явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, в якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21).
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції врахував характер, обсяг та глибину заподіяних позивачці моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України в розмірі 50000 грн.
Доводи позивача про те, що судом не обґрунтовано, чому заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди є завищеним, правильності висновків не спростовують, оскільки саме позивач повинен належним чином обґрунтувати розмір спричиненої шкоди та надати відповідні докази.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем, окрім загальновідомих фактів, не надано інших доказів спричинення моральної шкоди (неможливість повернутись до м. Харкова для продовження очного навчання, втрата майна за місцем реєстрації тощо), що впливає на розмір морального відшкодування, який підлягає стягненню.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що беззаперечно, кожен громадянин, який проживає в Україні, зазнав та зазнає безумовних моральних страждань. Кожен громадянин, який не покинув територію України, відчуває себе у небезпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ, обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд – обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).
Слід зазначити, що наявні міжнародні та національні нормативно-правові акти не містять положень про виникнення у тимчасово переміщеної особи права на відшкодування понесених нею моральних страждань через таке переміщення від держави агресора.
Разом з тим, колегія суддів вважає доведеним, що у зв`язку із збройною агресією РФ проти України ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, були порушені її нормальні життєві зв`язки, оскільки вона вимушено змінила своє місце проживання, а також були порушені її основоположні свободи, що визначені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Протоколів до неї.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору в оскаржуваній частині, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, суд

                                        п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 20 жовтня 2023 року. 

Головуючий                                                  С.М. Бойко

Судді:                                                                 С.М. Копняк

                                                                        А.В. Ніткевич