Постанова                                                              
Іменем України 
 
20 вересня 2023 року       
м. Київ
                
справа № 521/3656/19
провадження № 61-5925св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Пророка В. В., 
 
учасники справи за первісним позовом:
позивач - Військова академія (м. Одеса), 
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування,
 
учасники справи за зустрічним позовом:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,
відповідач - Військова академія (м. Одеса),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової академії (м. Одеса) на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року у складі судді Гуревського В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2022  року у складі колегії суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.
 
у справі за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до Військової академії (м. Одеса) про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом вселення, скасування наказу, поновлення на квартирному обліку та стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
Військова академія (м. Одеса) у березні 2019 року звернулася до суду з позовом  до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у здійсненні правом користування та розпорядження приміщенням № 5 в будинку НОМЕР_1 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення.
Зазначений позов обґрунтований тим, що будівлі військового містечка № НОМЕР_2 , зокрема і будинок № НОМЕР_1 , що розташований по АДРЕСА_1 є військовим майном, яке заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії (м. Одеса), про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_2                 від 20 серпня 2013 року.
Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11 червня 2001 року № Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час будівля АДРЕСА_2 використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом Міністерства оборони України                    від 03 липня 2013 року № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі - Положення) та Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку статей 29, 30 ЖК України. 
Порядок заселення відповідача до спірного приміщення не відомий, спеціальний ордер на вселення в приміщення відповідачу встановленим порядком не надавався. Приміщення АДРЕСА_3 , надавалося військовослужбовцю ОСОБА_6 разом з сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. 
У подальшому шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано. 
ОСОБА_6 отримав однокімнатну квартиру від Міністерства оборони України. 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року у справі № 2/1519/7004/17 виселено ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , без надання іншого житлового приміщення. 
На час звернення до суду з цим позовом у спірній кімнаті залишився проживати син ОСОБА_1 , тому його подальше перебування у зазначеному приміщенні є незаконним та самоправним його утриманням. 
Крім того, у відповідача відсутнє самостійне право на спірне приміщення.
Відповідач на квартирному обліку у Одеському гарнізоні не перебуває, не є ані військовослужбовцем, ані працівником Збройних Сил України, не знаходиться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов, а тому у нього відсутні будь-які правові підстави користування приміщенням, яке займає відповідач.
Приміщення будівлі № НОМЕР_1 військового містечка № НОМЕР_2 належить до державної власності, знаходиться на балансі Військової академії, яка наділена правом оперативного управління зазначеним майном відповідно до статті 326 ЦК України, яка передбачає, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна, від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади, управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Малиновський районний суд міста Одеси ухвалою від 19 грудня 2019 року, зокрема залучив до участі у справі як третю особу ОСОБА_5 
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у січні 2020 року звернулися до суду з вищевказаним зустрічним позовом, який уточнили у процесі розгляду справи, і остаточно просили визнати за ними право користування спірним житловим приміщенням, усунути перешкоди з боку Військової академії (м. Одеса) шляхом їх вселення, скасування наказу в частині надання спірного житлового приміщення ОСОБА_2 та членам його сім`ї, зобов`язати КЕВ Одеської області поновити їх на квартирному обліку та стягнути з відповідача на їх користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Зазначений зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_5 обґрунтували тим, що вони є членами сім`ї військовослужбовця ОСОБА_6 та на законних підставах заселилися і проживають більше 32-х років на території Військової академії (м. Одеса) за адресою: АДРЕСА_4 , належним чином зареєстровані за місцем проживання                                    з 1988 року. 
ОСОБА_5 після розірвання шлюбу із чоловіком та її син ОСОБА_1 залишилися проживати у спірному житловому приміщенні. 
Адміністрація Військової академії (м. Одеса) тривалий час чинить їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням і намагається виселити і позбавити їх права на житло. Не оформлює їм перепустки на територію і перешкоджає користуванню житловим приміщенням, що знаходиться в їх користуванні. 
У квартирі, в якій залишилися описані виконавцями і не вивезені їх сімейні та особисті речі, начальник Військової академії (м. Одеса) ОСОБА_8 вселив військовослужбовця, який поміняв замки і почав там проживати і користуватися їх майном.
Причиною таких дій стало заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси у справі № 521/3656/19 від 03 червня 2019 року про виселення                             ОСОБА_1 та відкрите на його підставі виконавче провадження № 60282421. Однак вони не були залучені як сторони до участі у розгляді справи, у зв`язку з чим Військова академія (м. Одеса) навмисно позбавила законного права на захист їх конституційних житлових прав на проживання. 
ОСОБА_1 була подана заява про перегляд заочного рішення, яке було скасоване ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 19 грудня                  2019 року.
Незважаючи на це, відповідач видав наказ № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку», згідно із пунктом 2 якого майору       ОСОБА_2 надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 . Порушуючи права позивачів без їх згоди в приміщенні проводяться ремонті роботи і реконструкція, відповідач не виконує добровільно ухвалу від 26 грудня 2019 року.
Вони перебувають на квартирному обліку у Одеському гарнізоні, ОСОБА_1 не втратив право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу матері з військовослужбовцем, членом сім`ї якого він був.
Також вони не є особами, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстави, які передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК України для їх виселення відсутні. У разі їх виселення із спірного житлового приміщення вони втратять житло, яким користувалися упродовж 32 років, іншого житла вони не мають.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Малиновський районний суд міста Одеси заочним рішенням від 03 червня                    2019 року позов задовольнив.
Зобов`язав  ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Військової академії                  (м. Одеса) права користування та розпорядження приміщенням № 5 в будинку                    АДРЕСА_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Малиновський районний суд міста Одеси ухвалою від 19 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня 2019 року у цій справі задовольнив.
Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня                        2019 року у цій справі скасував і призначив підготовче судове засідання.
Допустив поворот виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня 2019 року в частині виселення  ОСОБА_1 з приміщення № 5 в будинку № НОМЕР_1 військового містечка АДРЕСА_1 .
Залучив до участі у справі ОСОБА_5 як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача.
Малиновський районний суд міста Одеси рішенням від 03 березня 2021 року в задоволенні позову Військової академії (м. Одеса) відмовив.
Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_5  задовольнив частково.
Визнав за ОСОБА_1  право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою № НОМЕР_3 в будинку № НОМЕР_1 військового містечка № НОМЕР_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язав Військову академію (м. Одеса) не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_6 , шляхом вселення та надання доступу до житлового приміщення.
Скасував пункти 2, 3 наказу начальника Військової академії № 924-А                                               від 13 листопада 2019 року в частині надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї (дружина, дочка) службової житлової площі в гуртожитку Військової академії                      (м. Одеса) на території військового містечка № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_4 , житловою площею 36,0 кв. м, та видачі спеціального ордеру на вказане жиле приміщення.
В решті зустрічних позовних вимог відмовив.
Стягнув з Військової академії (м. Одеса) на користь держави витрати по оплаті судового збору у сумі 2 522,40 грн.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги про визнання за  ОСОБА_1  права користування спірним житловим приміщенням та зобов`язання Військової академії (м. Одеса) не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 вселився у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно там проживав, не має іншого житла на час подання позову про виселення, тому має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Посилання позивача на те, що підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення з кімнати у гуртожитку.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про визнання частково недійсним наказу               від 13 листопада 2019 року № 924-А, суд першої інстанції виходив з того, що на час дії заочного рішення від 03 червня 2019 року зазначеним наказом майору                       ОСОБА_2 (члени сім`ї - дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 ) надана службова житлова площа в гуртожитку і визнання за ОСОБА_1 права користування спірним приміщенням є взаємовиключними.
Зустрічні позовні вимоги про зобов`язання КЕВ Одеської області поновити позивачів на квартирному обліку також місцевим судом були залишені без задоволення, оскільки КЕВ Одеської області не був учасником цієї справи та питання про його залучення не ставилося, тому позов в цій частині пред`явлений до неналежного відповідача.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року у справі № 2/1519/7004/11 виселено                   ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили 13 грудня 2011 року. Тобто питання про законність користування спірним житлом ОСОБА_5 вирішено судом.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в означеній частині є недоведеними.
Одеський апеляційний суд постановою від 03 лютого 2022  року апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) залишив без задоволення, а рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними у справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Апеляційний суд також зазначив, що Військовій академії (м. Одеса) необхідно вирішити питання щодо надання житлового приміщення сім`ї майора ОСОБА_2 вільного від проживання інших осіб, оскільки наказ від 13 листопада 2019 року                     № 294-А, яким майору ОСОБА_2 та його сім`ї було надано спірне житлове приміщення скасовано. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Військова академія (м. Одеса) у липні 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду міста Одеси                              від 03 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 317, 319, 326, 391, 396 ЦК України, а також статті 9, 109, 114, 116, 124, 127 ЖК України, не враховано Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», «Про Збройні Сили України» та «Про оборону України».
Спірне приміщення належить до державної власності, знаходиться на території Військової академії (м. Одеса), яка наділена правом оперативного управління зазначеним майном відповідно до статті 326 ЦК України.
Будівлі військового містечка № НОМЕР_2 , зокрема і будинок № НОМЕР_1 , є військовим майном, яке знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії (м. Одеса), про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_2 від 20 серпня 2013 року та наказ Міністерства оборони України від 18 травня 2013 року № 312 «Про передачу фонду військових містечок у місті Одеса».
Виселення ОСОБА_1 переслідує легітимну мету, оскільки на час дії особливого періоду в Україні існує нагальна необхідність забезпечення прав військовослужбовців, які потребують житла.
Визнаючи право користування за ОСОБА_1 на спірне приміщення, суди не вирішили питання щодо подальшого користування спірною кімнатою                       ОСОБА_2 , який з 2005 року перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, є військовослужбовцем Військової академії (м. Одеса), перебуває на квартирному обліку у Одеському гарнізоні, має статус учасника бойових дій та виконував бойові завдання у районах проведення Операцій об`єднаних сил                           з 14 червня 2020 року до 12 жовтня 2020 року відповідно до наказу начальника Військової академії від 12 червня 2020 року № 123 та наказу начальника Військової академії від 12 жовтня 2020 року № 215, та членами його сім`ї - дружиною, яка теж є військовослужбовцем Військової академії (м. Одеса), малолітньою дочкою і, які мешкають понад два роки у спірній кімнаті.
ОСОБА_5 як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, не була наділена правом на подання зустрічного позову, однак суд першої інстанції на порушення норм процесуального права прийняв до розгляду спільний зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Крім того, зустрічний позов було подано з пропуском строків на його подання та без оплати судового збору.
Позовною вимогою за зустрічним позовом було зобов`язання КЕВ Одеської області поновити позивачів на квартирному обліку, тому суд за клопотанням позивача суд повинен був залучити КЕВ Одеської області як співвідповідача, а за відсутності такого клопотання - як третю особу з власної ініціативи. Таке питання судом першої інстанції не вирішувалось, а апеляційний суд переглядаючи рішення місцевого суду на дане процесуальне порушення не відреагував.
Висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах немає.  
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 у серпні 2022 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.
Виселення його без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Сам факт не проживання колишнього чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та батька відповідача у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, у тому числі і колишніх.
Він проживає у спірному приміщенні понад 32 роки, виявляє інтерес до нього, зареєстрований, немає іншого житла, має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а вказане житло у гуртожитку є його єдиним житлом у сенсі статті 8 Конвенції.
Звільнення з лав запасу, у зв`язку з виходом на пенсію не є підставою для припинення права відповідача на користування службовим житловим приміщенням.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 07 липня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Малиновського районного суду міста Одеси.
Справа № 521/3656/19 надійшла до Верховного Суду 20 липня 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 26 січня 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_4 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_6 разом з сім`єю (дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 ) для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. 
У подальшому шлюб, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано. 
ОСОБА_6 отримав однокімнатну квартиру від Міністерства оборони України. 
Малиновський районний суд міста Одеса рішенням від 30 листопада 2011 року у справі № 2/1519/7004/11 виселив ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. 
У спірній кімнаті залишився проживати син ОСОБА_1 .
Згідно з пунктом 2 наказу № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку» майору ОСОБА_2 (члени сім`ї - дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 ) надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 .
Будівлі військового містечка № НОМЕР_2 , зокрема і будинок АДРЕСА_2 , що розташований на АДРЕСА_1 є військовим майном, яке заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії, про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_2 від 20 серпня 2013 року.
ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї військовослужбовця (син).
Апеляційним судом також встановлено, що відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11 червня 2001 року № Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України членів їх сімей» вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля № 67 використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.
КЕВ міста Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом Міністерства оборони України 03 липня 2013 року № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі Положення) та Положення про КЕВ міста Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку статті 30 ЖК України.
Приміщення № 5 розташоване за адресою: АДРЕСА_7 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_6 разом з сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі.
На підставі рішення житлової комісії Одеського інституту сухопутних від 10 грудня 1987 року (протокол № 36) військовослужбовець ОСОБА_6 складом сім`ї з трьох осіб (він, його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_1 ) був взятий на квартирний облік за мiсцем проходження служби, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.
17 листопада 1998 року шлюб між ОСОБА_6 . тa ОСОБА_5 було розірвано, у зв`язку з чим 17 листопада 1998 року ОСОБА_6 звернувся в житлову комісію Одеського інституту сухопутних військ з рапортом про зміну складу його сім`ї в списках безквартирних вiйськовослужбовців гарнізону з трьох на одну особу. 
Рішенням житлової комісії Одеського інституту сухопутних військ від 11 січня                2000 року клопотання ОСОБА_6 задоволено.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 липня 2005 року у справі № 2-3291/2005 рішення житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ від 11 січня 2000 року про виключення ОСОБА_5 складом сім`ї з двох осіб (вона та її син ОСОБА_1 ) з квартирного обліку Одеського інституту Сухопутних військ було визнано незаконним та зобов`язано житлову комісію Одеського інституту Сухопутних вiйськ поновити ОСОБА_5 складом сім`ї дві особи (вона та її син ОСОБА_1 ) на квартирному обліку Одеського інституту Сухопутних військ.
Рішенням житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ, оформленим  протоколом № 2, від 28 вересня 2005 року поновлено ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_1 на квартирному обліку в інституті з 18 листопада                       1987 року, тобто з дати постановки на квартирний облік колишнього чоловіка ОСОБА_6 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом, Військова академія (м. Одеса) стверджувала про порушення своїх прав безпідставним зайняттям відповідачем службового жилого приміщення, яке перебуває на балансі позивача, після припинення існування обставин, які стали підставою для вселення до нього відповідача.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Будівлі військового містечка № НОМЕР_2 , зокрема і будинок НОМЕР_1 , що розташований на АДРЕСА_1 , є військовим майном, яке заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_2 від 20 серпня 2013 року.
Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11 червня 2001 року № Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України членів їх сімей» вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей, яка  використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.
Згідно з листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкти нежитлового Фонду, а зокрема і будівля № НОМЕР_1 , що розташована у військовому містечку 16, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є військовим майном та згідно з статтею 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» перебувають на обліку Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси Міністерства оборони України та згідно з наданими Військовою академією доказами рахується як «гуртожиток».
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом Міністерства оборони України                   03 липня 2013 року № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі - Положення) та Положення про КЕВ міста Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку статті 30 ЖК України.
Відповідно до статті 127 ЖК України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються, як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. 
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї військовослужбовця (син), тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого батька.
Також судами встановлено, що ОСОБА_1 не має іншого місця проживання.
Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Враховуючи викладене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам факт непроживання як сина батька-військовослужбовця у спірному приміщенні не є безумовною підставою для його виселення, у тому числі як колишнього.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Враховуючи, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратив право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу матір`ю з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вони були, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла суд не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані заперечення.
Однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що  ОСОБА_1 не є особою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, постійно там проживав, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, врахувавши зустрічні позовні вимоги на предмет пропорційності переслідуваній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_1 на законних підставах виникло право користування спірною кімнатою і протилежного ними не доведено, тому відсутні підстави для його виселення із вказаного житла.
Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні зустрічних позовних вимог про зобов`язання КЕВ Одеської області поновити на квартирному обліку, оскільки зустрічний позов в означеній частині пред`явлено до неналежного відповідача. Крім того, судами також зазначено, що питання про залучення до участі у справі як співвідповідача позивачами за зустрічним позовом не ставилося та судом не розглядалося.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Крім того, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 , оскільки рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, яке було чинним на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, у справі № 2/1519/7004/11 виселено ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення за позовом військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ міста Одеси до ОСОБА_5 .
Тобто питання щодо користування ОСОБА_5 спірним житловим приміщенням вирішено судом.
Доводи касаційної скаргипро те, що ОСОБА_5 як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, не була наділена правом на подання зустрічного позову, однак суд першої інстанції на порушення норм процесуального права прийняв до розгляду спільний зустрічний позов                      ОСОБА_1 та ОСОБА_5 суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Зустрічний позов подано як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_5 .
Враховуючи те, що зустрічний позов було подано ОСОБА_1 , який є відповідачем за первісним позовом, колегія суддів не вбачає порушення місцевим судом норм процесуального права щодо прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, поданого ОСОБА_5 .
Аргументи касаційної скарги про подання зустрічного позову з пропуском строків на його подання суд касаційної інстанції також відхиляє, з наступних підстав.
Відповідно до статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами, зокрема, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
Згідно з частинами першою, другою статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Аналіз наведеної норми права свідчить, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Зазначене право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, встановлених процесуальним законодавством.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 592/2083/15-ц (провадження
№ 14-165цс19).
З матеріалів справи вбачається, що Малиновський районний суд міста Одеси ухвалою від 19 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня 2019 року у цій справі задовольнив. Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня 2019 року у цій справі скасував і призначив підготовче судове засідання. Допустив поворот виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня 2019 року в частині виселення ОСОБА_1 з приміщення № 5 в будинку № НОМЕР_1 військового містечка АДРЕСА_1 . Залучив до участі у справі ОСОБА_5 як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача. Визначив відповідачу та третій особі п`ятнадцятиденний строк з дати винесення цієї ухвали для подання відповідного відзиву та пояснень на позов у встановленому законом порядку. Роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов.
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 28 січня 2020 року подали до Малиновського районного суду міста Одеси зустрічну позовну заяву, в якій, зокрема просили поновити їм пропущений строк на подання зустрічної позовної заяви.
Відповідно до статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
Отже, зустрічна позовна заява, подана до суду поза межами строку для подання відзиву, підлягає поверненню судом заявнику.
Частиною сьомою статті 178 ЦПК України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України). Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події (частина четверта статті 124 ЦПК України).
Визнавши поважними причини пропуску ОСОБА_1 та ОСОБА_5 строку на подання зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для його поновлення. 
Крім того, підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника визначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо наслідків невиконання судом обов`язків оцінювати кожен доказ або мотивувати його відхилення.
Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку не переглядалося, тому не може бути предметом перегляду Верховним Судом. 

 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Військової академії (м. Одеса) залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог Військової академії (м. Одеса) про усунення перешкод у користуванні приміщенням та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом вселення, скасування наказу, поновлення на квартирному обліку залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                      
 
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:С. О. Карпенко     І. В. Литвиненко    Є. В. Петров   В. В. Пророк