П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/5758/23	
                                                            
                                                                          Головуючий в І інстанції: Попов В.Ф.
                                                                      Дата та місце ухвалення рішення: 26.05.2023 р. 
                                                                      м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                         судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                      судді – Турецької І.О.
                                                      судді –  Шевчук О.А.   

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 355385 від 27.02.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, який був підданий перевірці, проте не був автомобільним перевізником, тому до нього не може бути застосований адміністративно-господарський штраф за порушення Закону України «Про автомобільний транспорт». Крім того, вказує на порушення контролюючого органу, які були допущені під час перевірки. Транспортний засіб затриманий не був, водій продовжив рух без усунення виявлених порушень. Зважування транспортного засобу здійснювалось неуповноваженими особами та не у встановленому законодавством місці. Інформацію про вимірювальне обладнання контролюючим органом надано не було.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 355385 від 27.02.2023 року. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека)  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказував на те, що під час рейдової перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки жодних документів про те, що позивач є неналежним перевізником надано не було, тому таке твердження не є достовірним та допустимим доказом того, що позивач не був автомобільним перевізником під час перевезення вантажу, при перевірці перевезення якого складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 16.01.2023 року № 346271. Підкреслює, що тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб відсутній, а відтак притягнуто до відповідальності належного суб`єкта. Щодо зазначення в товарно-транспортній накладній автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_2 вказує, що у графі «автомобільний перевізник» може зазначатись не лише автомобільний перевізник, але й експедитор, у зв`язку з чим ТТН не є документом, на підставі якого достеменно можливо встановити автомобільного перевізника.
При цьому, скаржник посилається на правову позицію щодо необхідності оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який передано в тимчасове законне користування іншим особам, висловлену Верховним Судом у постанові від 20.12.2018 року по справі № 804/8740/16.
ОСОБА_1 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником наступних транспортних засобів: марки «MAN TGX 18.440», номерний знак НОМЕР_1 , а також напівпричепу марки «SCHWARZMUELLER SPA-3E», номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, наявних в матеріалах справи (а.с. 47-48).
16.01.2023 року інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) в Київській області Державної служби України з безпеки на транспорті в пункті габаритно-вагового контролю автодороги Р-03 під`їзд до М-03 км4+100 було здійснено перевірку вантажного транспортного засобу марки «MAN TGX 18.440», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «SCHWARZMUELLER SPA-3E», номерний знак НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_1 , та за результатами складено Акт № 346271 від 16.01.2023 року про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, а також Акт № 0060441 від 16.01.2023 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів; Довідку № 0079121 від 16.01.2023 року про результати здійснення габаритно-вагового контролю; Результати зважування від 16.01.2023 року (а.с. 42-45).
Як вбачається з Акту № 346271 від 16.01.2023 року про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, транспортним засобом марки «MAN TGX 18.440», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «SCHWARZMUELLER SPA-3E», номерний знак НОМЕР_2 , водій – ОСОБА_3 , що належать ФОП ОСОБА_1 , здійснено перевезення вантажу (пшениці) згідно ТТН від 16.01.2023 року серії 12ААИ № 170004 з перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм на одиночну вісь при перевезенні подільного вантажу, навантаження на одиночну вісь склало 14, 16 т при допустимих 11, 5 т», за що передбачена відповідальність абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 20 відсотків до 30 відсотків (фактично 23%).
На підставі складеного Акту № 346271 від 16.01.2023 року начальником Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 355385 від 27.02.2023 року, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 34 000 грн згідно з ч. 1 абз. 16 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 40).
Не погодившись із вказаною постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що відповідачем не доведено, що позивач був перевізником під час здійснення вказаного перевезення, вказавши на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 22.02.2023 року по справі № 240/22448/20.
Вирішуючи справу в апеляційному порядку та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею  308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
В обсязі з`ясованих в цій справі обставин можна виснувати, що виникнення спірних правовідносин пов`язане з тим, що оскаржувану постанову відповідач виніс щодо особи, яка не є автомобільним перевізником вантажу, щодо якого була оформлена товарно-транспортна накладна від 16.01.2023 року серії 12ААИ № 170004, відповідно не може нести відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбаченої абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» (ст. 3 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 року затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі – Положення № 103).
Пунктом 1 Положення № 103 визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (пп. 1 п. 4 Положення № 103).
Пунктом 8 Положення № 103 встановлено, що Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.
Підпунктами 2, 15, 54, 62 пункту 5 Положення № 103 передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань:
- здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті;
- здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю;
- проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт;
- здійснює інші повноваження, визначені законом.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року (далі Порядок – № 1567).
Пунктами 2, 3 та 4 Порядку № 1567 визначено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі – транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі – органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.
Державний контроль на автомобільному транспорті (далі – державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі – посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Пунктом 14 Порядку № 1567 встановлено, що рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Пунктом 15 Порядку № 1567 встановлено вичерпний перелік підстав під час проведення рейдової перевірки, серед яких зазначено наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Пунктом 21 Порядку № 1567 передбачено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).
Абзацом 1 пункту 25 Порядку № 1567 визначено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Абзацом 2 пункту 27 Порядку № 1567 передбачено, що за наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
За приписами ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» обумовлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Суд зазначає, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи (ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
У розумінні вимог статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник – фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Колегія суддів зазначає, що позивач на спростування правильності визначення відповідачем автомобільного перевізника під час здійснення перевезення вантажу посилається на те, що він є власником транспортних засобів, а перевізником виступав ФОП ОСОБА_2 .
При цьому, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії товарно-транспортної накладної серії 12ААИ № 170004 від 16.01.2023 року, яка відображена в Акті № 346271 від 16.01.2023 року, автомобільним перевізником виступав ФОП ОСОБА_2 , а замовником, вантажовідправником та вантажоодержувачем – ОЛІМПЕКС КУПЕ (а.с. 46)
За підпунктами 11.1, 11.3, 11.5 пункту 11 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.
У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.
Таким чином, особа, яка має відповідати за вчинене правопорушення у контексті спірних правовідносин є автомобільний перевізник, яким як вбачається з наданої до суду копії товарно-транспортної накладної був ФОП ОСОБА_2 .
При цьому, досліджуючи Акт про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 346271 від 16.01.2023 року вбачається, що інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) в Київській області Державної служби України з безпеки на транспорті, які проводили перевірку в графі «найменування автомобільного перевізника» вказано ФОП ОСОБА_1 .
В свою чергу, під час розгляду справи судом встановлено, що водієм ОСОБА_3 під час проведення перевірки та складання вищевказаного Акту були надані перевіряючим особам водійське посвідчення, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, згідно яких власником є ОСОБА_1 та товарно-транспортну накладну серії 12ААИ № 170004 від 16.01.2023 року, згідно якої перевізником є ФОП ОСОБА_2 , з чого можна зробити висновок, що на момент складання Акту № 346271 від 16.01.2023 року у інспекторів Відділу державного нагляду (контролю) в Київській області Державної служби України з безпеки на транспорті була відсутня інформація про те, що ОСОБА_1 є перевізником.
Колегія суддів зазначає, що автомобільним перевізником є той, хто надає відповідну послугу, а не власник транспортного засобу.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що у спірних правовідносин саме ОСОБА_1 здійснював перевезення вантажу, однак в матеріалах справи наявна товарно-транспортна накладна серії 12ААИ № 170004 від 16.01.2023 року, згідно якої автомобільним перевізником виступав саме ФОП ОСОБА_2 .
Таким чином, в обсязі з`ясованих в цій справі обставин колегія суддів зазначає, що   виникнення спірних правовідносин пов`язане з тим, що спірну постанову відповідач виніс щодо особи, яка не є автомобільним перевізником вантажу, щодо якого була оформлена товарно-транспортна накладна, тому відповідно   позивач не може нести відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбаченої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Колегія суддів аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи зазначає, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується саме до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах, проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону України «Про автомобільний транспорт»), а не власник/користувач транспортного засобу.
Дійсно надання такої послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, оскільки такі дані не завжди можуть збігатися, як на тому акцентує апелянт.
Колегія суддів звертає увагу, що водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності, однак й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт») накладається не на місці габаритно-вагового контролю, а призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, яким є автомобільний перевізник.
Однак, розглядаючи справу відповідачем було викликано власника транспортних засобів ОСОБА_1 , водночас посадові особи, які розглядали цю справу, не звернули уваги на обставини, які мали б щонайменше дати підстави засумніватися у тому, що саме позивач є (чи може бути) автомобільним перевізником, який має нести відповідальність, оскільки відповідно до наявною інформації автомобільним перевізником згідно Акту № 346271 від 16.01.2023 року та товарно-транспортної накладної 12ААИ № 170004 від 16.01.2023 року є ФОП ОСОБА_2 .
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.02.2023 року по справі № 240/22448/20.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувана постанова № 355385 від 27.02.2023 року про застосування адміністративно-господарського штрафу винесена Відділом державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті без дотримання вимог закону, а тому є наявними правові підстави для її скасування.
Апеляційний суд відхиляє позицію відповідача, яка ґрунтується на висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 20.12.2018 року по справі № 804/8740/16, оскільки характер спірних правовідносин у даному публічно-правовому спорі та у справі № 804/8740/16, на якій акцентує увагу відповідач, є відмінним, а саме.
Зокрема, із фабули адміністративної справи № 804/8740/16, яку розглядав Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, вбачається, що адміністративно-господарський штраф був накладений на суб`єкта господарювання за надання послуг з регулярних пасажирських перевезень за відсутності документів, передбачених ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: реєстраційних документів на транспортний засіб, індивідуальної контрольної книжки водія, полісу обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті водія, квитково-касового листа, індивідуальної контрольної книжки водія, схеми маршруту та розкладу руху.
Натомість, у даному публічно-правовому спорі позивач був притягнутий до відповідальності за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 20 відсотків до 30 відсотків (фактично 23%) на одиночну вісь при перевезенні подільного вантажу на підставі абзацу 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 40). Інших зауважень до водія транспортного засобу MAN TGX 18/440/SCHWARZMUELLER SPA-3E (державний номер НОМЕР_3 ), у посадових осіб відповідача під час перевірки не виникло. 
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,–

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року по справі - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених   ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 17.10.2023 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                      Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                           І.О. Турецька

         Суддя:                                                                                                           О.А. Шевчук