П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
11 жовтня  2023 року                                                                                           місто Київ
                                                                                                                                                                    справа № 761/21833/20
                                                                                   провадження№22-ц/824/4588/2023    
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
сторони: 
позивач - ОСОБА_1                   
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 
відповідач - ОСОБА_5 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Янчик Маріанною Іванівною,
на  рішення  Шевченківського  районного суду м.Києва від  21 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В., 
 
В С Т А Н О В И В :   
 
У липні 2020 року   позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, і ОСОБА_3 , як покупцем, та зареєстрований за реєстровим № 402 від 16 травня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С.;  скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності від 26 червня 2018 року; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_4 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який за життя склав заповіт від 7 вересня 2015 року, відповідно до якого визначив позивача спадкоємцем свого майна та майнових прав.
Після смерті ОСОБА_6 позивачу стало відомо про скасування заповіту від 7 вересня 2015 року без участі та волевиявленні померлого.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2018 року позов задоволено частково та визнано заяву від імені ОСОБА_6 від 22 вересня 2015 року про скасування заповіту, що підписана ОСОБА_7 , посвідчена приватним нотаріусом КМНО недійсною.
У зв`язку з дійсністю заповіту, з моменту набуття рішенням законної сили, позивач набув статусу спадкоємця. 4 лютого 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО із заявою про прийняття спадщини.
Постановою від 4 лютого 2019 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки він пропустив шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2019 року позов задоволено та визначено ОСОБА_1 додатковий строк в три місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання  заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 .
Позивач 14 січня 2020 року звернувся до приватного нотаріуса КМНО як спадкоємець за заповітом.
Відповідно до довідки від 4 жовтня 2016 року, виданої приватним нотаріусом КМНО Глушко Л.В. на запит ОСОБА_5 заяву про прийняття спадщини подали ОСОБА_8 як спадкоємець за заповітом ( заповіт був скасований), ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 
ОСОБА_11 здійснено відчуження спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності спадкодавцю ОСОБА_6 . Покупець ОСОБА_3 16 травня 2018 року зареєстрував своє право власності на квартиру, а 26 червня 2018 року продав квартиру ОСОБА_4 .
З урахуванням наведених обставин,  посилаючись на ст.ст. 1218, 1268,  215, 216, 328, 329, 330, 392,  387, 388 ЦК України, позивач просив  визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, і ОСОБА_3 , як покупцем, та зареєстрований за реєстровим № 402 від 16 травня 2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С.; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності від 26 червня 2018 року, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полежаєвим О.С., за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року ОСОБА_1   в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням. позивач подав апеляційну скаргу, в який просив  рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.  Позивач вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, припустився поверхневого, однобічного розгляду справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та зробив невідповідні обставинам справи висновки, що в підсумку призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.Зокрема,  зазначає про те, що позивач, звернувшись  14 січня 2020 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, фактично її прийняв, але оскільки квартира була відчужена незаконно позивач не мав підстав до подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру.Суд першої інстанції з матеріалів справи міг встановити, що  після смерті ОСОБА_12 прийняв спадщину, проживаючи разом  з нею на момент її смерті.Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не зупинив провадження у цій справі до розгляду  касаційної скарги  на рішення Київського апеляційного суду у справі про встановлення ОСОБА_1 додаткового строку.
У відзиві на апеляційну скаргу  представник  ОСОБА_4 - адвокат Жогіна О.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. У відзиві, зокрема, зазначає про те, що  на дату укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3   оспорюваного правочину ОСОБА_1 не набув суб`єктивних цивільних прав спадкоємця, про захист яких просить суд в даній цивільній справі. У позовній заяві ОСОБА_1 обставини та докази, якими підтверджується факт переходу до ОСОБА_13 права власності на частину квартири, яка належала ОСОБА_12 в порядку «фактичного прийняття спадщини» не зазначаються і позовні вимоги даними обставинами не зазначаються. Зміст договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , докази подані останнім на підтвердження наявності у нього фінансової спроможності придбати спірне майно, свідчать про дійсність, укладеного ним договору, його реальність, а  відповідно й те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна. Будь-яких належних та допустимих доказів протилежного позивач не наддав і суду не довів.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу   не скористалася.
В судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., Анісімов К.С. не з`явилися, про місце, день і час засідання суду були повідомлені,  приватний нотаріус КМНО Глушко Л.В.,  повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення,  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус КМНО  Анісімов К.С. повідомлені, що підтверджується судовими повідомленнями, повернутими до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» ( а.с.134-135, 137-138, 139-140, 141-142 т.4). Зважаючи на зазначені обставини, суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Янчик М.І. апеляційну скаргу підтримала  і просила її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Жогіна О.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила  рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без  змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове  засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років у місті Києві помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
Після  смерті ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини звернулись декілька осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 
ОСОБА_8 звернувся 21 січня 2016 року з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за заповітом, що був складений 4 лютого 2011 року. На ім`я ОСОБА_8 заповіт скасований  за заявою  від 15 травня  2013 року.  Заповіт від 17 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. скасований за заявою від 22 вересня 2015 року.
18 лютого 2016 року  до нотаріуса звернувся ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з заявою про прийняття спадщини.
2 березня 2016 року  до нотаріуса заяву було подано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  про те, що він приймає спадщину як спадкоємець четвертої черги (проживав однією сім`єю із спадкодавцем). Ухвалою Шевченківського  районного суду м.Києва від 22 березня 2018 року у справі № 761/32515/16-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Глушко Л.В., про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на майно, згідно з якою позовну заяву залишено без розгляду.
29 березня 2016 року до приватного  нотаріуса КМНО Глушко Л.В.  надійшла заява ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , який вказував, що помер його дядько ОСОБА_6 . ОСОБА_5   було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину на квартиру АДРЕСА_3 . Підставою для відмови стало те, що спадкоємцем не надано документ, який підтверджує право власності померлого ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , а також вказано, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованою нотаріусом 1 лютого 2019 року, право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою.
5 вересня 2016 року до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л.В. надійшла заява ОСОБА_1   про прийняття спадщини,  у тому числі квартири АДРЕСА_3 , де проживав спадкодавець, грошових вкладів з усіма нарахуваннями, відкриті на ім`я померлого в установах ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ КБ «Приватбанк», яку він приймає на підставі заповіту  від 17 вересня 2015 року.  Просив видати свідоцтва на право на спадщину за заповітом на зазначене майно. 
Факт складання заповіту на ім`я ОСОБА_1 підтверджується копією дублікату заповіту  від 6 лютого 2020 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В., та копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, згідно з яким заповіт ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  в тому числі було зареєстровано в спадковому реєстрі 17 вересня 2015 року.
Зі змісту заповіту, складеного ОСОБА_6 17 вересня 2015 року,  заповідач на випадок своєї смерті залишив розпорядження про те, що усе своє майно та майнові права, що будуть належати йому на день смерті, незалежно від їх складу та місця знаходження (розташування) в Україні, і взагалі все те, що буде за законом належати йому на території України на день його смерті та що згідно з законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків (серед іншого - квартиру під номером АДРЕСА_1 ), заповідав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за умови компенсації ним вартості однієї кімнати в комунальній квартирі чи гуртожитку в м.Києві площею не менше 18 кв.м. на ім`я ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Оскільки стан здоров`я заповідача, який призвів до втрати зору, позбавляв спадкодавця можливості прочитати заповіт та власноручно його підписати, то на його особисте прохання цей документ складено та нотаріально посвідчено у присутності свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ,  а підписання заповіту за його проханням здійснено ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Заповіт складено та записано нотаріусом зі слів заповідача з використанням при цьому загальноприйнятих технічних засобів і прочитаний йому уголос до проставлення підпису на документі свідками та підписання заповіту та підписання заповіту за дорученням заповідача. Заповіт складено та посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. за адресою фактичного проживання заповідача ОСОБА_6 , особу якого, як і інших осіб, встановлено, дієздатність перевірено, одночасно засвідчено справжність підпису ОСОБА_19 .  Заповіт зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій вказаного приватного нотаріуса № 2508 від 17 вересня 2015 року, бланк НАР 238760.
Матеріалами спадкової справи ( з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру) підтверджується, що заповіт 5794984 від 17 вересня 2015 року, від імені ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В., номер в реєстрі нотаріальних дій 2508, бланк НАР 238760, скасований за заявою 7967004 від 22 вересня 201 року, посвідченою цим же нотаріусом, номер в реєстрі нотаріальних дій 2549, бланк НАР 238771.
Проте, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 серпня 2016 року у справі  № 761/110244/16-ц за позовом ОСОБА_20 до ОСОБА_16 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Бабенко В.В.,  про визнання заяви про визнання заповіту недійсною - позов задоволено, визнано заяву про скасування заповіту, підписану ОСОБА_16 за дорученням ОСОБА_6 22 вересня 2015 року недійсною. У подальшому рішення скасовано ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28 березня 2017 року, однак на вересень 2016 року воно було чинне та долучене ОСОБА_1 до поданої нотаріусу заяви.
5 вересня 2016 року , розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину та долучені до неї документи, приватним  нотаріусом КМНО Глушко Л.В.  винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 - відмовив. Підставою для відмови зазначено те, що вказаний спадкоємець не звертався у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та не надав докази на підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, а тому він вважається таким, що не прийняв спадщину і видати йому свідоцтво про право на спадщину неможливо.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 позов залишено без задоволення. Рішення набрало законної сили 21 березня 2017 року.
28 березня 2017 року ухвалою Апеляційного суду м.Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_9 було скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 серпня 2016 року у справі  № 761/110244/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_16 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Бабенко В.В.  про визнання заяви про скасування заповіту недійсною,  а у задоволенні позову відмовлено,  оскільки розгляд справи проведено без участі всіх спадкоємців.
Проте, 21 листопада 2018 року Шевченківським районним судом м.Києва у справі №761/27118/17  за аналогічним позовом ОСОБА_1 , поданим у серпні 2017 року, вже до інших відповідачів, а саме до: ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_16 , приватний нотаріус КМНО Бабенко В.В.,  про визнання заяви про скасування заповіту недійсною було винесено рішення, згідно з яким позов задоволено частково, визнано заяву від імені ОСОБА_6 від 22 вересня 2015 року  про скасування заповіту, підписану ОСОБА_16 , посвідчену  приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В.,  зареєстровану в реєстрі за № 2549 - недійсною. Рішення набрало законної сили 4 січня 2019 року.
4 лютого 2019 року  ОСОБА_1 повторно звернувся до приватного нотаріуса  КМНО Глушко Л.В. з заявою, у який вказав, що цією заявою він прийняв усю спадщину після смерті ОСОБА_6 , що залишена йому згідно із заповітом від 17 вересня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В., та просив видати  йому свідоцтва  про право на спадщину за заповітом на грошові  вклади в ПАТ «Державний ощадний банк», ПАТ «ПриватБанк» та квартиру АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцю.
Того ж дня - 4 лютого 2019 року  приватним нотаріусом  КМНО Глушко Л.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою  ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_6 . Підставою для відмови знову вказано те, що оскільки ОСОБА_1 не звертався у встановлений законом  строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та не надав  докази на підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що не прийняв спадщину і видати йому свідоцтво про право на спадщину неможливо.
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , приватного нотаріуса  КМНО Глушко Л.В.  про визначення додаткового строку для подання заяви про  прийняття спадщини. 21 листопада 2019 року  ухвалено рішення, яким ОСОБА_1 визначено додатковий строк у 3 місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини. Дане судове рішення було чинним аж до його скасування постановою Київського апеляційного суду від 4 серпня 2022 року за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_4 
14 січня 2020 року  ОСОБА_1 знову звернувся до  приватного нотаріуса КМНО Глушко Л.В.  з заявою, у якій вказав, що він приймає усю спадщину після смерті  ОСОБА_6 , що залишена йому згідно із заповітом від 17 вересня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. При цьому, копіями матеріалів спадкової справи  також підтверджується, що після надходження заяви ОСОБА_1 , приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. на запит приватного нотаріуса Глушко Л.В., надано дублікат заповіту від імені ОСОБА_6 , посвідченого 17 вересня 2015 року, виданий 6 лютого 2020 року, зареєстрований  в реєстрі нотаріуса за № 322, та внесений до Спадкового реєстру за номером 65471066 (дублікат заповіту).
В той же час ОСОБА_21 надано договір  від 6 лютого 2020 року, укладений між ним та ОСОБА_16 на виконання розпорядження, зазначеного у заповіті ОСОБА_6 від 17 вересня 2015 року.  За вказаним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Васютенко А.М., та зареєстрованим в реєстрі за № 28, сторони, ознайомившись зі змістом вказаного заповіту, добровільно без будь-якого примусу визначили розмір компенсації згідно умов заповіту у сумі 198367,20 грн., що складає 8000 доларів США на момент підписання цього договору, де один США становить 24,7959 грн., які ОСОБА_1 сплатив, а ОСОБА_16 одержав у повному обсязі до підписання цього договору..
15 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л.В. з заявою, в якій просив видати йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані ним грошові  вклади в ПАТ «Державний Ощадний Банк», ПАТ «ПриватБанк»,  які належали спадкодавцю ОСОБА_6 
15 травня 2020 року приватним нотаріусом  КМНО Глушко Л.В. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом,  згідно з яким  посвідчено, що спадкоємцем, зазначеного у заповіті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а спадщина, на яку видано свідоцтво складається з грошових вкладів у банках: ПАТ «Державний Ощадний Банк», ПАТ «ПриватБанк». Свідоцтво зареєстровано у реєстрі  нотаріуса за № 367, а також внесено до Спадкового  реєстру за № 65830664.
Крім того, як вбачається  з Інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 28 квітня 2016 року, наданої на запит нотаріуса  Глушко Л.В.,   згідно з даними БТІ квартира АДРЕСА_1   на праві власності зареєстрована в реєстровій книзі за реєстровим № 70 за ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ( в рівних частинах) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м.Києва 12 червня 2001 року, наказ № 25903, дата проведення реєстрації свідоцтва 21 червня  2001 року.
Станом  на 22 травня 2018 року  приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К.С. право власності на квартиру зареєстровано  за громадянином ОСОБА_3   16 травня 2018 року  на підставі договору  купівлі-продажу квартири  від 16 травня 2018 року.
Згідно договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Полежаєвим О.Є., зареєстрованим в реєстрі за № 189, ОСОБА_4 ( покупець) придбав у ОСОБА_3 (продавець) квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1300000 грн., оціночна вартість квартири 2358600 грн. При цьому, вказано, що квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого  приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К.С. від 16 травня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 402.
З тексту договору купівлі-продажу квартири від 16 травня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К.С., зареєстрованим в реєстрі за № 402,  слідує, що ОСОБА_3 (покупець) придбав у ОСОБА_2 ( продавець) квартиру АДРЕСА_1 за ціною 2717515 грн. При цьому, у договорі вказано, що квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності  на житло, виданого Виробничим житловим ремонтним експлуатаційним управлінням Господарського управління КМУ від 9 грудня 2000 року, згідно з розпорядженням від 14 рудня 2000 року за № 293/17, право власності зареєстровано в КП «Київське МБТІ» 10 січня 2001 року у реєстрову книгу № 7241, що підтверджується довідкою МБТІ від 4 травня 2018 року за № КВ-2018 № 422309.
Центральне міжрегіональне  управління Міністерства юстиції України 2 вересня 2021 року надало відповідь, в якій повідомило, що станом на 16 травня 2018 року Анісімов К.С. здійснював приватну нотаріальну діяльність по Київському міському нотаріальному округу. Відповідно до наказу ГТУЮ у м.Києві від 22 листопада 2018 року № 733/6 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса КМНО Анісімова К.С. припинено  з 26 листопада 2018 року, а документи нотаріальної діяльності та архів приватного нотаріуса передано до Київського державного нотаріального архіву.
КП «Київське МБТІ» листом від  7 лютого 2022 року повідомило, що за даними реєстрових книг КП КМР «Київське МБТІ» об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2   на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлофонду Радянського району м.Києва 12 червня 2001 року № НОМЕР_1 . Також  у листі  зазначено, що Київське МБТІ не видавало та не виготовляло інформаційну довідку КВ-2018 № 422309 від 4 травня 2018 року на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року, виданного органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м.Києва на підставі розпорядження від 12 червня 2001 року за № 25903, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в рівних частинах, реєстрацію якого підтвердило за даними їх обліку Київське МБТІ.
Матеріалами спадкової справи щодо майна покійного ОСОБА_22 підтверджується, що ОСОБА_23 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 23 квітня 1981 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 , а ОСОБА_6 за цією ж адресою з 23 квітня 2001 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу,  скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання  за ОСОБА_1 права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що  частина квартири, яка належала  іншому співвласнику ОСОБА_24 була успадкована та зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 ним та на час його життя; дані про наявність чи відсутність спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 «ОСОБА_28» у спадковій справі ОСОБА_6 відсутні, як і не надані сторонами до суду, що виключає встановлення судом того факту, чи прийняв ОСОБА_6 , як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, після померлої ОСОБА_25 спадкове майно у вигляді права власності на належну їй частину квартири, чи ні.
 Крім того, суд першої інстанції також виходив із того, що  фактично позивач пропустив строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 і подання ним заяви про прийняття спадщини у січні 2020 року стало можливим лише на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2019 року у справі №761/7893/19, яким йому було  визначено додатковий строк для подання відповідної заяви, у подальшому це рішення  було скасовано судом апеляційної інстанції. З урахуванням факту скасування рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даний час ОСОБА_1 не є особою, будь-які права якої щодо квартири АДРЕСА_1 порушені та підлягали б судовому захисту.
Про відсутність порушеного права ОСОБА_1 , яке б підлягало захисту, також свідчить те, що після визначення ОСОБА_1 рішенням Шевченківського районного суду м.Києва  від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ( за весь час поки рішення було чинним), останній не звертався до приватного нотаріуса Глушко Л.В. саме з заявою про  видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на  спірну квартиру, тоді як з  відповідними заявами по рухомому майну звертався 15 травня 2020 року і отримав  відповідне свідоцтво  на грошові вкладі від 15 травня 2020 року. Наявність постанови нотаріуса від 4 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не є належним доказом  порушення його права щодо квартири, оскільки ця постанова була винесена з підстав того, що він пропустив строк звернення до нотаріуса з відповідною заявою ще за його попередньою заявою до нотаріуса, а не після поновлення строку і його чергового звернення з заявою про прийняття спадщини від 14 січня 2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування  у ОСОБА_4 спірного майна на користь позивача, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 не набув прав спадкоємця на спірну квартиру, оскільки пропустив строк ля прийняття спадщини, і тому у нього законний інтерес щодо квартири, який би підлягав захисту судом, відсутній. Отже, позивач не є особою, яка наділена правом витребування майна у порядку статті 388 ЦК України.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст.1218 ЦК України).
Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови в її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори  заяву про прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній ждя подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Установлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем  за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропустив визначений статтею 1269 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, визначено ОСОБА_1 додатковий строк в три місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .
Зазначене рішення було оскаржене ОСОБА_4 як особою, яка не брала участі у справі. Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня  2023 року  апеляційна провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Жогіної О.О. на рішення Шевченківського районного суду м.Києва  від 21 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, закрито.
У межах визначеного рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2019 року  строку ОСОБА_1   14 січня 2020 року  звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. з відповідною заявою, в який вказав, що він приймає всю спадщину після смерті ОСОБА_6 , що залишена йому згідно із заповітом від 17 вересня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. 
Встановлено, що на момент смерті ОСОБА_6 , останній був власником  спірної квартири, частина якої належала йому на  підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м.Києва на підставі розпорядження від 12 червня 2001 року за № 25903.  Належність  частини  спірної квартири  ОСОБА_6 саме на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року підтвердило у своєму листі  від 7 лютого 2022 року КП «Київське МБТІ». Свідоцтво про право власності на житло, що  було видане органом приватизації державного житлофонду Радянського району м.Києва 12 червня 2001 року, зареєстроване у КП «Київське МБТІ» 21 червня 2001 року.
Інша частина  квартири належала ОСОБА_12 також на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м.Києва на підставі розпорядження від 12 червня 2001 року за № 25903. ОСОБА_12   була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 23 квітня 1981 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Як на одну із підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що   факт прийняття  ОСОБА_6 спадщини  після смерті ОСОБА_12   встановити неможливо. 
Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.548 ЦК України, в редакції чинній на час відкриття спадщини  після смерті ОСОБА_12 ,  для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК України).
Установлено, що  ОСОБА_12 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 23 квітня 1981 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 , а ОСОБА_6 за цією ж адресою з 23 квітня 2001 року і по день смерті. Зважаючи на те, що ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_12 продовжував проживати в квартирі АДРЕСА_1 , тобто, фактично вступив в управління спадковим майном, -  вважається, що він прийняв спадщину.
Доказів  протилежного матеріали справи не містять.
Таким чином,  оскільки  станом на день відкриття спадщини  ІНФОРМАЦІЯ_1 квартира АДРЕСА_1   належала ОСОБА_6 ,  який заповідав її ОСОБА_26 , який в свою чергу прийняв спадщину, - відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України наявні підстави вважати, що   права володіння  та користування  спадковим майном у ОСОБА_1 виникло з часу відкриття спадщини.
Разом з тим, установлено, що 16 травня 2018 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 .  26 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено  договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Полежаєвим О.Є., зареєстрований в реєстрі за № 189.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і визнання правочину недійсним.
Зважаючи на те, що  спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 , який не мав права її відчужувати, оскільки таке право не набув, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу  квартири, АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2   і ОСОБА_3 , недійсним.
Зазначення  у договорі купівлі - продажу від 16 травня 2018 року, укладеного  між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про те що квартира АДРЕСА_1 належить останньому на підставі Свідоцтва про право власності  на житло, виданого Виробничим житловим ремонтним експлуатаційним управлінням Господарського управління КМУ від 9 грудня 2000 року, згідно з розпорядженням від 14 рудня 2000 року за № 293/17, право власності зареєстровано в КП «Київське МБТІ» 10 січня 2001 року у реєстрову книгу № 7241, не дає підстав вважати, що ОСОБА_2 з 2000 року є власником спірної квартири.
Враховуючи, що в спірній квартирі  ОСОБА_12   проживала з 23 квітня 1981 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 , а  ОСОБА_6   з 23 квітня 2001 року,  останні у власність квартиру набули у порядку приватизації, про що 12 червня 2001 року  органом приватизації державного житлофонду Радянського району м.Києва видано свідоцтво, яке зареєстровано КП «Київське МБТІ», і це свідоцтво  до дня смерті ОСОБА_6   недійсним не визнавалось,  зазначені обставини дають підстави для висновку, що  квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_27 не належала.
Згідно з  приписами ст.ст.330 і 388 ЦК України власник з дотриманням вимог ст.ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем  майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України ( правовий висновок Верховного Суду України,  викладений у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)).
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 та 388 ЦК України.
Оскільки  між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 немає договірних відносин,  квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння  позивача не з його волі, наявні підстави для задоволення вимоги про витребування спірної квартири від ОСОБА_4 на користь позивача.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 , то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки  такий спосіб захисту,  з урахуванням того, що позивачем заявлено віндикаційну вимогу до ОСОБА_4 , не є належним способом захисту прав позивача (постанова  Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №461/1980/17).
Зважаючи на те, що прийнявши спадщину, до складу якої увійшло  нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 позбавлений можливості оформити спадкові права на неї, тому право останнього підлягає захисту у спосіб визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. 
Суд першої інстанції зазначене не врахував і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Янчик Маріанною Іванівною, задовольнити частково.
Рішення  Шевченківського  районного суду м.Києва від  21 вересня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3   та зареєстрований за реєстровим № 402 від 16 травня 2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4   на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору  по  10299,80 грн. з кожного.                                                                                                                                                        
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Постанова складена 24 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                   А.М. Стрижеус