Справа № 127/26642/23
Провадження № 22-ц/801/2016/2023
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року	Справа № 127/26642/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В., 
з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В. В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, - 

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 . Зазначала, що вони з ОСОБА_2 спільно приживали без реєстрації шлюбу та мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виконавчим комітетом Житомирської міської ради було винесено рішення №217 від 11.06.2013 року про визначення батьку ОСОБА_2 порядку побачення з сином. Однак, зустрічі ОСОБА_2 з заявником та дитиною все частіше закінчувалися скандалами. У зв`язку з такою поведінкою ОСОБА_2 вона була змушена змінити місце проживання та переїхала з м. Житомира до м. Вінниці, де проживає з 2020 року. Однак на якість спілкування та поведінки ОСОБА_2 переїзд не вплинув, оскільки практично кожна зустріч чи розмова її та заінтересованої особи закінчується скандалом, ініціатором якого був ОСОБА_2 , який таким чином вчиняв стосовно заявника психологічне насильство. Наприкінці 2020 року, під час чергової зустрічі, ОСОБА_2 знову почав неадекватно себе поводити, шукати приводи для сварки, чинити на заявника психологічний тиск, внаслідок чого викликала працівників поліції. В результаті вказаного було складено терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_2 та направлено до суду протокол про вчинення особою домашнього насильства. За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення в суді, справу відносно ОСОБА_2 було закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Однак судом першої інстанції було встановлено факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неї та їх спільного сина. Підтвердженням чергової конфліктної ситуації є складення на ОСОБА_2 термінових заборонних приписів від 29.07.2023 року у зв`язку із вчиненням домашнього насильства відносно заявниці та їх сина. 
Крім того, зазначає, що станом на день подачі даної заяви, в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувають дві справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (справа №127/23593/23 та справа №127/23589/23).
Просила суд видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 строком на 6 місяців: наближатись ближче ніж за 100 м. до місця її проживання у квартирі АДРЕСА_1 ; вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби особисто і через третіх осіб. 
Рішенням Вінницького міського суду від 04 вересня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву. Вказує, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, щодо видачі обмежувального припису. Крім того, суд не дослідив зібрані у справі докази та не встановив обставини, що мають суттєве значення для її розгляду, внаслідок чого, дійшов помилкового висновку про відсутність систематичності протиправної поведінки кривдника ОСОБА_2 . Сукупністю доказів у справі підтверджено систематичне домашнє насильство кривдником ОСОБА_2 щодо заявниці та їх сина.
Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року вимогам вказаної статті відповідає. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11.06.2013 року за №217, визначено часи побачення ОСОБА_2 з його сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Із листа Головного управління національної поліції у Вінницькій області № 1444/231-20 від 19.10.2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 12.10.2020 року зверталась в органи поліції з проханням вжити заходи до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 . В ході проведеної перевірки з останнім була проведена бесіда профілактичного характеру про неприпустимість вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_1 .
Стосовно заінтересованої особи ОСОБА_2 , 12.10.2022 року, 29.07.2023 року, 29.08.2023 року винесено терміновий заборонний припис.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 06.04.2023 року, скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2021 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а провадження у справі закрито. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 вказано, що «обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА3 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази».
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 обґрунтувала вимоги тим, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї домашнє насильство, що підтверджується складеними щодо нього протоколами про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим є ймовірність в майбутньому проявів домашнього насильства.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано суду належних, допустимих, достовірних, достатніх та загалом будь-яких доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 відносно неї психологічного, економічного та/або фізичного насильства, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку не видачі щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, а тому законні підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду відсутні.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про неповне встановлення судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставними виходячи з натсупного. 
У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України»(«Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що: «там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України»(«Irina Smirnova v. Ukrainе»), від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.
У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 зазначено про те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.
Суд першої інстанції, правильно проаналізувавши наведену обставини, щодо складення відносно ОСОБА_2 протоколів про адміністративні правопорушення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені докази не свідчать про вчинення останнім домашнього насильства стосовно заявниці у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки на час розгляду цієї заяви відсутні рішення, котрі набрали законної сили про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. При цьому, надані позивачкою докази, зокрема протоколи про адміністративний правопорушення та рішення судів про закриття справи, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та не свідчить про те, що таке домашнє насильство вчинялося ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_1 систематично.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1-2,4 частини першої статті 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 89 ЦПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 09 червня 2022 року у справі № 922/313/20 (922/3069/21).
Однак із наданих заявницею доказів, не можливо встановити, коли саме ОСОБА_2 вчинив неправомірні дії, їх періодичність та систематичність вчинення, що є обов`язковою умовою для можливості застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Колегія суддів вважає, що між сторонами існує спір щодо щодо участі батька у виховання дитини, що регулюється, зокрема, нормами СК України. Зазначений спір не може бути вирішений шляхом застосування зазначених заявником заходів обмежувального припису.
Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в наведеній справі та справі, яка переглядається, є різними встановлені фактичні обставини. При цьому, питання щодо видачі судом обмежувального припису вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Судом першої інстанції встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосовано вищезазначені норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Крім того, у постанові по справі № 756/3859/19, на яку посилається заявниця у своїй скарзі, Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, виходив з того, що надані заявником в обґрунтування заявлених вимог докази, не вказують безумовно на вчинення заінтересованою особою навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції у справі, що переглядається, не надав оцінки фактичним обставинам і неправильно застосував норми права, тому ці доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. 
Інші аргументи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права .
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення спірних правовідносин і висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У частині розподілу судових витрат слід врахувати, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому ці витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                           С. Г. Копаничук 
судді:                                                                   С. К. Медвецький
                                                                        В. В. Оніщук