ПОСТАНОВА                                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                             
20 грудня 2023 року
м. Київ
                                                                                                                
справа № 757/31820/19
провадження № 61-10554св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                       Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна казначейська служба України, 
третя особа - Бериславський районний суд Херсонської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа - Бериславський районний суд Херсонської області, про стягнення з Державного бюджету України майнової та моральної шкоди, заподіяної органом влади,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (далі - ДКСУ) шляхом списання коштів                        з єдиного казначейського рахунка майнову шкоду в розмірі 70 000,00 грн,                             3 % річних - 6 937,90 грн, інфляційні втрати - 2 541,00 грн та 700 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 30 червня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у справі № 490/6110/15-к обрав її сину ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі                          70 000,00 грн.
 
16 липня 2015 року вона внесла за ОСОБА_2 заставу на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України                                        в Миколаївській області (далі - ТУ ДСА) у розмірі 70 000,00 грн.
 
Суддя Бериславського районного суду Херсонської області Миргород В. С. ухвалою від 16 червня 2016 року у справі № 647/2066/15-к (провадження                                              № 1-кп/647/15/2016), всупереч частині дев`ятій статті 182 КПК України незаконно змінила запобіжний захід ОСОБА_2 із застави в розмірі 70 000,00 грн на тримання під вартою, зі стягненням застави в дохід держави.
 
Апеляційний суд Херсонської області 13 березня 2017 року скасував ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року як незаконну, через грубі порушення вимог законодавства, в тому числі через порушення прав позивачки як заставодавця.
 
27 вересня 2017 року позивачка звернулась до ТУ ДСА з вимогою повернути їй заставу, однак листом від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 управління відмовило у поверненні грошових коштів. Однією з підстав відмови зазначило необхідність надання судового рішення про повернення застави.
 
У спірному випадку порядок повернення коштів не врегульований КПК України, оскільки вони вже неправомірно стягнуті в дохід держави судовим рішенням, яке в подальшому скасоване. Фактично її правовідносини як заставодавця вже припинені, а грошові кошти, які вона внесла як заставу, їй не повернули.
 
Вважає, що незаконними діями їй завдано майнової шкоди в розмірі 70 000,00 грн неповернутої застави. Також на підставі статті 625 ЦК України позивачка просила стягнути інфляційні втрати у розмірі 2 541,00 грн та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання - 6 937,90 грн. 
 
Позовні вимоги щодо моральної шкоди позивачка обґрунтовувала тим, що вона       з 2016 року морально страждає. Незаконним арештом сина та стягненням її майна держава спричинила їй моральну шкоду, яку вона оцінила в 700 000,00 грн. Враховуючи зазначене, позивачка просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 02 листопада 2022 року                          в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги                                                       є необґрунтованими і недоведеними, оскільки позивачка не надала суду доказів на підтвердження оскарження відмови у поверненні їй застави, яку вже було звернено в дохід держави. Скасування вироку судом апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд не свідчить про те, що кошти, внесені                          і стягнені в дохід держави мають бути повернутими.
 
Відмовляючи в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачка не надала доказів і не довела фактів завдання моральної шкоди,                        а її посилання на те, що вона зазнала моральних страждань у зв`язку зі зверненням застави, яку внесла, та розгляду кримінального провадження щодо сина, не є належним чином обґрунтованим. Крім того, позивачка помилково зазначила відповідачем ДКСУ, адже служба не є тим органом, який несе відповідальність за завдання шкоди.
 
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 04 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Печерського районного суду             міста Києва від 02 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди - стягнення з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 70 000,00 грн, сплачених в якості застави скасував та провадження в цій частині позовних вимог закрив. В іншій частині рішення змінив, виклавши його мотивувальну частину                        в редакції постанови апеляційного суду.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що належним відповідачем                      у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Таким чином, висновок місцевого суду щодо неналежного відповідача є помилковим,                      а тому рішення в цій частині підлягає зміні.
 
При цьому суд виходив з того, що в матеріалах справи є судове рішення, яким скасовано ухвалу суду, якою заставу звернуто в дохід держави, а тому немає підстав вважати, що відбулося звернення застави в дохід держави, і її повернення     в порядку кримінального судочинства не передбачено КПК України.
 
Оскільки в ухвалі від 13 березня 2017 року не вирішено питання щодо повернення застави заставодержателю, та, враховуючи повернення позивачці заяви про повернення застави ТУ ДСА, вона має право звернутись з відповідною заявою до суду в порядку кримінального судочинства про роз`яснення судового рішення апеляційного суду в частині повернення застави або із заявою про повернення застави в межах кримінального провадження. У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів 70 000,00 грн, сплачених нею як застава, підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, а тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження                            у справі.
 
Вимоги щодо стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є похідними від вимог про стягнення коштів, сплачених як застава, а тому задоволенню не підлягають.
 
За недоведеності факту використання позивачкою механізму, передбаченого         в кримінальному судочинстві для повернення застави, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,         в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначає те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що за обставинами цієї справи застава була незаконно стягнена в дохід держави, і, відповідно, повернення її в порядку кримінального судочинства є неможливим, а тому спір про стягнення майнової шкоди, яка відповідає розміру застави, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
20 жовтня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року щодо ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
 
16 липня 2015 року, на виконання зазначеної ухвали ОСОБА_1 внесла грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн на відповідний рахунок.
 
Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня        2016 року задоволено клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 із застави на тримання під вартою та звернення застави в дохід держави. Звернуто в дохід держави шляхом зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок за ОСОБА_2 кошти в розмірі 70 000,00 грн. Змінено обвинуваченому       ОСОБА_2 запобіжний захід із застави у розмірі 70 000,00 грн на тримання під вартою терміном на шістдесят днів.
 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року скасовано вирок Бериславського районного суду Херсонської області                                     від 30 вересня 2016 року і ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року щодо ОСОБА_2 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. Міру запобіжного заходу ОСОБА_2 з тримання під вартою скасовано та обрано щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною йому залишати місце проживання цілодобово.
 
27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ТУ ДСА з вимогою про повернення внесених нею коштів у розмірі 70 000,00 грн як застави та вказала реквізити для їх перерахування.
 
З відповіді ТУ ДСА від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 відомо, що         ОСОБА_1 повернуто документи щодо повернення коштів з депозитного рахунка для доопрацювання та вказано, що для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає такі документи:
- заяву особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а в разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку;
- засвідчену судом копію ухвали слідчого судді, суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті                         411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий                   і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним                              і безстороннім судом, встановленим законом.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають                     у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи,                      у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
 
Відповідно до частин першої, восьмої та дев`ятої статті 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. У разі невиконання обов`язків заставодавцем,                            а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
 
Відповідно до частини одинадцятої статті 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
 
Статтею 203 КПК України визначено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Правовідносини щодо застави в межах кримінального провадження регулюються, зокрема, главою 18 «Запобіжні заходи, затримання особи» КПК України. Питання, які стосуються застави, застосованої як запобіжний захід у межах кримінального провадження, є кримінально-процесуальними правовідносинами і повинні вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
 
Близький за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 807/295/18 (провадження № 11-184апп19) та від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
 
У цій справі позивачка заявила вимоги, зокрема, про стягнення з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка майнової шкоди в розмірі 70 000,00 грн.
 
Обґрунтовуючи вказану вимогу,  ОСОБА_1 посилалася на те, що ухвалою     від 16 червня 2016 року, яка в подальшому була скасована, незаконно стягнуто її кошти в дохід держави, і ТУ ДСА не повернуло їй суму застави. В межах кримінального судочинства застава вже припинила своє існування, а незаконно стягнуті кошти в дохід держави залишилися неповернутими. Внаслідок цього їй завдано майнової шкоди, яка підлягає стягненню з держави Україна.
 
Механізм унесення, повернення та звернення у дохід держави коштів у разі застосування запобіжного заходу у вигляді застави, який обраний з метою забезпечення належної поведінки особи, щодо якої застосовано запобіжний захід, її явки за викликом до слідчого, прокурора або суду, а також виконання інших покладених на неї обов`язків, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України, визначає Порядок внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 року № 15 (далі - Порядок), в редакції чинній на час звернення позивачки до ТУ ДСА.
 
Згідно з пунктом 7 Порядку кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених КПК України.
 
Відповідно до пункту 9 Порядку звернення застави в дохід держави здійснюється на підставі платіжного доручення територіального управління ДСА або апеляційного суду, наданого до органу Казначейства, в якому відкрито депозитний рахунок, на який було внесено заставу. Копія ухвали слідчого судді, суду, вироку місцевого суду надсилається протягом п`яти днів з дня набрання ними законної сили слідчим суддею (судом), який їх постановив чи ухвалив, до територіального управління ДСА, на депозитний рахунок якого було внесено заставу, для підготовки платіжного доручення. Платіжне доручення видається територіальним управлінням ДСА протягом п`яти робочих днів з дня надходження ухвали слідчого судді, суду, вироку суду (апеляційним судом - протягом п`яти робочих днів з дня постановлення ухвали чи вироку суду), що набрали законної сили, в яких міститься рішення про звернення застави в дохід держави, прийняте у випадках, передбачених КПК України.
 
Закриваючи провадження в частині вимог про стягнення майнової шкоди                   в розмірі внесених коштів як застави, апеляційний суд на підставі належних та допустимих доказів не встановив, чи була звернута внесена позивачкою сума на відповідний депозитний рахунок в дохід держави. 
 
Водночас саме по собі скасування цієї ухвали, без вирішення питання про повернення застави, не свідчить про те, що застава не звернута в дохід держави.
 
Тільки встановивши ці обставини, можна дійти висновку про те, чи може застава бути повернута в порядку, передбаченому КПК України, та відповідно дійти висновку про необхідність закриття провадження щодо цих вимог. В іншому разі заявлена позивачкою вимога про стягнення на її користь майнової шкоди в розмірі застави підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Не встановивши всіх обставин справи, від яких залежить вирішення юрисдикції частини заявлених вимог, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження щодо вимог позивачки про стягнення майнової шкоди                                           в розмірі внесених як застава коштів.
 
Закриваючи провадження в частині зазначених вимог апеляційний суд не переглянув їх по суті, а тому Верховний Суд не може ухвалити нове рішення в цій частині. 
 
Крім того, апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення інфляційний втрат і 3 % річних як похідних від вимог про стягнення коштів, сплачених як застава, і у вимозі про стягнення моральної шкоди через недоведеність факту використання позивачкою механізму, передбаченого                                 в кримінальному судочинстві для повернення застави. 
 
З огляду на те що колегія суддів дійшла висновку про передчасність закриття провадження в частині вимог про стягнення майнової шкоди, постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення інфляційний втрат,         3 % річних також підлягає скасуванню, оскільки ці вимоги мають бути вирішені залежно від задоволення первісної вимоги.
 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених                             у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами                           1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
 
Враховуючи наведене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу         в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального                             і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне                      і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко    В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов