Справа № 464/7874/21                                        Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З. 
Провадження № 22-ц/811/2764/23                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                28 листопада 2023 року м.Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,
      ОСОБА_3 , її представника – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дітей та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив визначити місце проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним (батьком дітей) за адресою: АДРЕСА_1 .
У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею (матір`ю дітей).
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2023 року вказані вище позови  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 об`єднані в одне провадження.
11.08.2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання  ОСОБА_1 усунути їй перешкоди у спілкуванні з сином – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у його вихованні; надати їй можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з сином, у: перший, третій та п`ятий тиждень місяця з 13.00 год. (а під час навчального року після закінчення уроків) п`ятниці до 17.00 год. неділі; час літніх канікул з 19.08.2023 року до 30.08.2023 року; 01 вересня з 13.00 год. до 18.00 год.; час осінніх, зимових та весняних канікул – перша половина канікул.
В обґрунтування заявлених вимог щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, посилалася на те, що позивач  ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у вихованні сина, за рік проживання сина з батьком вона мала можливість лише п`ять раз бачитись з дитиною, тому з метою запобігання втрати її емоційного контакту з сином, а також між братом та сестрою, які є двійнятами, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи, який може бути тривалим, з метою уникнення труднощів у виконанні рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог відповідачки, просить постановити ухвалу суду про забезпечення позову.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 надати можливість ОСОБА_3 безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: першу та другу суботу з 10.00 год. до 19.30 год. та у вівторок з 15.30 год. до 19.30 год., – до набрання рішенням законної сили у вказаній справі.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , просить її скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що оскаржуваною ухвалою суд фактично вирішив спір у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки рішення у вказаній справі по суті спору ще немає. 
На думку апелянта, суд, постановляючи ухвалу, виходив виключно з обставин, які зазначені в заяві, не з`ясовуючи реальних обставин справи.
Зазначає, що жодним чином не чинить перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю, а син має можливість в будь-який час, за бажанням, спілкуватись з нею.
Стверджує, що вжиття таких заходів забезпечення позову, як обов`язкові побачення, необхідно застосовувати з урахуванням думки дитини та рекомендацій психолога, оскільки встановлення конкретних годин побачень всупереч бажанню та інтересам дитини може травмувати її психіку.
Зазначає, що жодних обставин та доказів в підтвердження вимог заявника не досліджувалось, так само як і не досліджувалась реальна загроза невиконання рішення суду.
Вважає, що зміст забезпечення позову співпадає зі змістом позовних вимог у справі, ухвала по суті виходить за межі забезпечення позову і підміняє майбутнє рішення в даній справі.
Наголошує, що обставини, які мають істотне значення для вирішення спору належним чином не досліджені в судовому засіданні, судом не проведено юридичну оцінку правовідносин сторін, що склалися, не надано оцінки доказам, які долучені до матеріалів справи, що в сукупності є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Заслухавши пояснення сторони ОСОБА_1 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 унормовано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Пунктом 3 частини першої  статті 150 ЦПК України  передбачено, що позов забезпечується: встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин. 
За змістом статті 151 ЦПК України, забезпечення позову – це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову обов`язково зазначаються: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто обґрунтування, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду і як саме, захід забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, тобто вказівка на спосіб забезпечення позову, який на думку заявника, є найбільш адекватним, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Відповідно до статті 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Положеннями статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). 
Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №752/1253/22 зазначено, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19 (провадження №61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі №761/25101/20 (провадження №61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі №752/6099/20 (провадження №61-13598св20), від 26 жовтня 2022 року №752/1253/22 (провадження №61-7628св22).
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц, вказано, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Судом встановлено, що предметом спору є визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які на даний час проживають окремо, зокрема: малолітній ОСОБА_5 проживає разом із батьком – ОСОБА_1 , а малолітня ОСОБА_6 проживає разом із матір`ю – ОСОБА_3 .
Враховуючи наведені вище норми процесуального закону та правові висновки Верховного Суду, предмет спору та встановлені судом обставини справи, а також те, що зустрічі матері з малолітнім сином до вирішення спору по суті будуть сприяти відновленню відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, колегія суддів доходить висновку, що обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову відповідає вимогам п.3 ч.1 ст.150 ЦПК України і є співмірним із заявленими позовними вимогами, а невжиття такого заходу забезпечення може істотно ускладнити виконання рішення суду та поновлення порушених прав заявниці, за захистом яких вона звернулась до суду.
При цьому, необхідно зазначити, що оскаржуваною ухвалою не порушено права ОСОБА_1 , як батька, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру, а не вирішенням спору по суті, окрім того, при вирішенні даного питання судом було враховано висновок органу опіки та піклування, затверджений розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.12.2022 року №397.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для вжиття визначених судом заходів забезпечення позову, при вирішенні даного питання судом не допущено порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 08 грудня 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк 

                                        А.В. Ніткевич