П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
——————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/8468/23	

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представник позивача – Александрова О.І.
представника апелянта – Глущенко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), в якому просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 14.02.2023 по 19.06.2023.
В обґрунтування позову вказував, що з листопада 2018 року по 13 лютого 2023 року він працював в Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України. Наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 08.02.2023 №50-к “Про звільнення ОСОБА_1 ” позивач був звільнений з посади начальника відділу судово-претензійної роботи Департаменту правового забезпечення та 13.02.2023 на електронну пошту позивача надійшов розрахунковий лист за лютий 2023 року, в якому містилась інформація про належні суми для виплати в день звільнення. Позивач, не погоджуючись із розрахунком всіх сум, що належать йому до виплати в день звільнення і вважаючи такий розрахунок таким, що порушує його трудові права звернувся до суду. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 у справі №420/17684/22 апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 залишено без задоволення, а рішення суду – без змін. 08.06.2023 позивач письмово звернувся до Адміністрації судноплавства із заявою про добровільну виплату недоплаченого середнього заробітку за період простою з 01.12.2022 року по 13.02.2023 року в розмірі 111937, 59 грн (сто одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 59 копійок) з урахуванням обов`язкових платежів за рішенням суду та 19.06.2023 на картковий рахунок у в АТ КБ “Приватбанк” надійшли грошові кошти в сумі 90 109 (дев`яносто тисяч сто дев`ять ) гривень 76 копійок, що є сумою недоплаченого середнього заробітку за період простою з 01.12.2022 року по 13.02.2023 року в розмірі 111937, 59 грн із вирахуванням обов`язкових платежів. Отже, як вказав позивач, станом на 19.06.2023 відповідач повністю розрахувався із позивачем по заборгованості із сплати заробітної плати та відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, як зазначив позивач, період, за який Адміністрація судноплавства повинна виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає період часу з 14.02.2023 по 19.06.2023 та посилаючись на норми чинного законодавства, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволений частково.
Визнані протиправними дії Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14.02.2023 по 18.06.2023 у розмірі 90 099,15 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 не набуло законної сили, та враховуючи, що наказ Адміністрації судноплавства від 18.11.2022 №343 «Про встановлення простою у роботі окремих державних службовців та працівників державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України» був чинний, відтак підлягав обов`язковому виконанню, як Адміністрацією судноплавства, так і позивачем.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, послався на правомірність оскаржуваного рішення та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, керуючись положеннями статей 34 та 113 КЗпП України, відповідно до постанови КМУ  від 07.03.2022 року № 221 “Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств,  установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану”, враховуючи доповідну записку начальника Управління персоналу І. Цимбал від 10.11.2022 № 4113/08/17-22 та службову записку директора Департаменту правового забезпечення І. Скалецької від 14.11.2022 року № 4189/04/17-22, прийнято наказ № 343 від 18.11.2022 року “Про встановлення простою у роботі окремих державних службовців та працівників Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, відповідно до якого ОСОБА_1 - начальнику відділу судово-претензійної роботи Департаменту правового забезпечення встановлений простій.
Наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 08.02.2023 року № 50-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”, звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу судово-претензійної роботи Департаменту правового забезпечення, із займаної посади 13 лютого 2023 року, в порядку переведення для подальшої роботи в державній аудиторській службі України, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України “Про державну службу”.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 по справі №420/17684/22 визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 18.11.2022 року №343 “Про встановлення простою у роботі окремих державних службовців та працівників державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України” в частині встановлення простою начальнику відділу судово-претензійної роботи Департаменту правового забезпечення ОСОБА_1 ; стягнено з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 недоплачений середній заробіток за період простою з 01.12.2022 року по 13.02.2023 року в розмірі 111937,59 грн. (сто одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 59 копійок) з урахуванням обов`язкових платежів.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 по справі №420/17684/22 апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України – залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 - без змін. Постанова набрала законної сили 07.06.2023.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 по справі №420/17684/22, 19.06.2023 ОСОБА_1 виплачено 90109,76грн, що не спростовано відповідачем.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
У статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому закономабо договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП Українипереважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа №816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У постанові від 18.07.2018 в справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.
Так, в постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Апеляційний суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.
Виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середнього заробітку.
Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, апеляційний суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи при цьому дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд не може не врахувати тієї обставини, що особа, будучи обізнаною з тим, що звернення до суду з вимогами про виплату складових заробітної плати (грошового забезпечення) будь-якими строками не обмежуються, може тривалий час не звертатися до суду з приводу їх невиплати роботодавцем при звільненні і тим самим штучно збільшувати розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав. Втім, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.
Отже, стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні, не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
З огляду на вищезазначене та беручи до уваги висновки Верховного Суду щодо застосовання судом для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відповідності вищезазначеної суми 90 099,15 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.
З приводу обраного позивачем способу захисту прав, шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що дії є активною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, які проявляються у прийнятті рішень або інших активних формах здійснення наданих повноважень, у зв`язку із чим в подальшому виникає публічно-правовий спір. У свою чергу, бездіяльність є формою пасивної поведінки.
Враховуючи те, що відповідачем не здійснено жодних дій щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, то така поведінка є формою пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень.
Як вірно встановив суд першої інстанції, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 по справі №420/17684/22 визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 18.11.2022 року №343 “Про встановлення простою у роботі окремих державних службовців та працівників державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України” в частині встановлення простою начальнику відділу судово-претензійної роботи Департаменту правового забезпечення ОСОБА_1 ; стягнено з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 недоплачений середній заробіток за період простою з 01.12.2022 року по 13.02.2023 року в розмірі 111937,59 грн. (сто одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 59 копійок) з урахуванням обов`язкових платежів.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 по справі №420/17684/22 апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України – залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 - без змін. Постанова набрала законної сили 07.06.2023.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 по справі №420/17684/22, 19.06.2023 ОСОБА_1 виплачено 90109,76грн, що не спростовано відповідачем.
Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача (з 13.02.2023), з позивачем не було проведено розрахунку у повному обсязі, він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2023 року по 18.06.2023 року підлягають задоволенню.
Наведених висновків суду апеляційної інстанції та встановлених обставин справи, доводи апеляційної скарги не спростовують.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року у справі №420/8468/23 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 24.10.2023

Суддя-доповідач 		С.Д. Домусчі	
Судді	  	Г.В. Семенюк    О.І. Шляхтицький