ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 487/1342/21
провадження № 61-4298св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко Олена Олегівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., 
Крамаренко Т. В., Темнікової В. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко Олена Олегівна, про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 262 650 грн, з яких 255 000 грн -  сума боргу та 7 650 грн - 3% річних від простроченої суми боргу. Також, просив стягнути на його користь з відповідача 16 627 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги та судовий збір за подання позовної заяви.
В обґрунтування позову зазначав, що 21 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_3 у письмовій формі було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О. С..
Відповідно до цього договору він передав позичальнику грошові кошти в розмірі 
510 000 грн, які боржник зобов`язався повернути в строк до 21 квітня 2017 року.
ОСОБА_3 свої зобов`язання по своєчасному поверненню грошових коштів не виконав. На неодноразові звернення позивача запевняв, що згодом позику поверне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Як стало відомо позивачу, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яку прийняли спадкоємці: дружина - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_2 
06 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою до ОСОБА_2 про повернення позики, проте жодної відповіді від нього не отримав.
Також зазначає, що строк повернення грошей не порушено, оскільки перед смертю ОСОБА_3 знаходився на кораблі протягом 10 місяців у плаванні.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заводський районний суд м. Миколаєва рішенням від 13 жовтня 2022 року під головуванням судді Томашевського О. О. у задоволенні позову відмовив.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження вартості майна, яке одержав у спадщину ОСОБА_2 , у зв`язку із чим вважав, що неможливо визначити, чи підлягають задоволені заявлені у позові вимоги згідно вимогами частини першої статті 1282 ЦК України. Тобто, неможливо визначити, чи відповідають вимоги ОСОБА_1 вартості майна, одержаного 
ОСОБА_2 у спадщину. Також суд вказав на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності. 
Миколаївський апеляційний суд постановою від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2022 року скасував і ухвалив у справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнив.
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 255 000 грн в рахунок погашення боргового зобов`язання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за договором позики від 21 квітня 2016 року та 7 650 грн - 3 % річних від простроченої суми в рахунок погашення боргового зобов`язання.
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції в сумі 6 566, 25 грн та 3 000 грн витрат за надання правової допомоги.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд апеляційної інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими та вказував на те, що кредитором ОСОБА_1 своєчасно, у межах шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України, пред`явлено вимоги до спадкоємця боржника - ОСОБА_2 шляхом направлення повідомлення про вимоги за існуючими зобов`язаннями боржника, на адресу нотаріуса, що підтверджується матеріалами справи.
Належне спадкодавцеві ОСОБА_2 на час відкриття спадщини нерухоме майно є його особистою приватною власністю відповідно до положень пунктів 1, 2 частини першої статті 59 СК України. А відтак частки спадкоємців є рівними, кожному із них належить по 1/2 частці у спадковому майні.
Апеляційний суд встановив, що вартість успадкованого відповідачем майна є вищою, ніж заявлена позивачем до стягнення сума боргу спадкодавця, а тому вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Крім того апеляційний суд зазначав, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» було доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Врахувавши, що вказаною нормою встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, апеляційний суд вважав, що заява відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню. Відтак вважав, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим.
Крім того, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вказував, що заявлена позивачем до стягнення сума в розмірі 16 627 грн не відповідає критеріям обґрунтованості, а тому дійшов висновку, що вона підлягає зменшенню до 3 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Самарець А. М. звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах: від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17; від 06 березня 2019 року у справі 
№ 754/11103/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц; від 17 квітня 
2019 року у справі № 631/1982/16-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі 
№ 607/2831/16-ц та від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц.
Аргументом касаційної скарги також є посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України де представник заявника зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм ЦК України та СК України до правовідносин у питаннях спадкування боргів за договорами позики, укладеними спадкодавцями під час перебування у шлюбі за згодою другого з подружжя, можливості регресного відшкодування при виконанні спільного зобов`язання спадкоємців одним із них, а також визначення відповідальності між потенційною та фактичною спадковою масою.
Вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача, як спадкоємця половини боргу є безпідставною, адже позика отримувалась ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі, а тому до спадкоємців перейшов обов`язок щодо повернення лише його половини, а до відповідача ОСОБА_2 лише 1/4 його частини відповідно. 
Касаційна скарга також містить доводи про те, що суд апеляційної інстанції стягнув із відповідача суму боргу без зазначення того, що він має бути стягнутий за рахунок (в межах вартості) спадкового майна, а також не врахував тієї обставини, що частина майна знаходиться на тимчасово окупованій російськими загарбниками території України.
Аргументом касаційної скарги також є посилання  на те, що ним допущено порушення норм процесуального права, яке виявилось у тому, що інший спадкоємець, дружина померлого ОСОБА_4 не була залучена до розгляду справи, хоча ухвалене у справі рішення могло вплинути на її права та обов`язки, а також те, що представник відповідача у судове засідання апеляційного суду надав довідку, в якій було зазначено обсяг нерухомого майна, зареєстрованого за померлим ОСОБА_3 , проте суд апеляційної інстанції відхилив вказаний доказ і не зазначив у своєму рішення мотивів його відхилення.
Також апеляційний суд порушив правила змагальності судового процесу, а тому його висновок про стягнення 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу не обґрунтований.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2023 року від представника  ОСОБА_1 - адвоката Школьнікової І. Б. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу в якому представник позивача просила у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
Вказує, що суд апеляційної інстанції на підставі належних доказів встановив обсяг майна померлого ОСОБА_3 , жодних доказів на спростування його вартості відповідач не надав.
Крім того, відповідно до пункту 13 договору позики від 21 квітня 2016 року цей договір укладений за згодою дружини позичальника ОСОБА_4 , а відповідно до пункту 14 позичальник стверджував, що позика отримувалась для особистих потреб, тому підстави вважати ці кошти спільним майном подружжя відсутні, адже отримувались ОСОБА_3 у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 15 травня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу № 487/1342/21 з місцевого суду.
06 червня 2023 року справа № 487/1342/21 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
21 квітня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О. С., відповідно до якого позивач передав позичальнику грошові кошти в розмірі 510 000 грн зі строком повернення до 21 квітня 2017 року.
Відповідно до пунктів 2, 3 договору ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених договором. Виконання зобов`язання має бути здійснено в м. Миколаєві готівкою.
У разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3 % річних від простроченої суми (пункт 5) (а. с. 6 том 1).
Апеляційний суд встановив, що під час розгляду справи судом не встановлено відомостей, які б свідчили про повернення ОСОБА_3 коштів, отриманих від 
ОСОБА_1 за договором від 21 квітня 2016 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 8 том 1).
Із матеріалів спадкової справи № 7/2020, заведеної щодо майна померлого 
ОСОБА_3 07 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О. О. встановлено, що після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися син - ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 , які є спадкоємцями першої черги (а. с. 48, 76 том 1).
13 листопада 2020 року із заявами до спадкоємців позичальника до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_6 . Вказана заява була переслана до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О. О. та отримана нею 25 листопада 2020 року (а. с. 65, 66 том 1).
Листом від цієї ж дати приватним нотаріусом повідомлено спадкоємця ОСОБА_2 про отримання претензії кредитора ОСОБА_1 про наявність заборгованості перед ним померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у розмірі 510 000 грн та роз`яснено про звернення до кредитора по всім питанням щодо претензії та погашення заборгованості (а. с. 69, 70 том 1).
Аналогічні повідомлення було направлено і іншому спадкоємцеві ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями є дружина - ОСОБА_7 та син - 
ОСОБА_2 , частки яких у спадковому майні є рівними, кожному належить по 1/2 частці спадкового майна.
До складу спадщини увійшли:
- житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: 
АДРЕСА_1 , який належить спадкодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2000 року. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 120-1125 від 30 липня 2012 року (а. с. 114, 115 том 1), його вартість становить 110 076, 12 грн;
- 1/2 частка квартири 
АДРЕСА_2 , яка належить спадкодавцеві на підставі договору дарування. Вартість частки становить 50 000 грн (а. с. 121-123 том 1);
- квартира АДРЕСА_3 , яка належить спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 
від 12 вересня 2006 року та від 24 липня 2015 року. Вартість цього майна, з врахуванням відомостей викладених у свідоцтві про право на спадщину становить 168 539 грн (13 519,50 грн + 155 019,50 грн) (а. с. 124-127 том 1).
Також, до складу спадкового майна увійшла земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить спадкодавцеві на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія 
ЯК № 344182 від 18 вересня 2012 року (а. с. 112-120 том 1).
Разом з тим, апеляційний суд при визначенні суми боргу не врахував вартість вказаного майна, оскільки суду не надано доказів на підтвердження вартості земельної ділянки на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Крім того суд апеляційної інстанції вказав, що вказана земельна ділянка, які і житловий будинок за цією адресою знаходяться на тимчасово окупованій території України.
Суд апеляційної інстанції встановив, що вартість спадкового нерухомого майна на час відкриття спадщини становить 328 615, 12 грн, вартість 1/2 частки - 164 307, 56 грн.
Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу 31 березня 
2021 року (зареєстровано в реєстрі за № 213) ОСОБА_4 - дружині ОСОБА_3 видав свідоцтво про право власності на 1/2 частку майна у праві спільної сумісної власності подружжя, яке складається із грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в АТ КБ «ПриватБанк».
Відтак, до складу спадкового майна увійшла 1/2 частка грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в АТ КБ «Приватбанк».
Цього ж дня ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за № 214) на 1/4 частку цього спадкового майна (грошових вкладів з усіма відсотками та компенсаціями) вартість якого відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі становить: 3 473,80 доларів США, 0,08 євро 
та 30 636,47 грн (а. с.105, 107, 109 том 1).
12 жовтня 2021 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадкового майна, яке складається із 1/2 частки грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках відкритих на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції встановив, що вартість частки спадкового майна відповідача ОСОБА_2 в грошових коштах, що складається із: 3 473,80 доларів США, що становить 91 569,37 грн (3 473,80х26,36) згідно офіційного курсу НБУ станом на дату подачі позову 26 лютого 2021 року, 0,08 євро, що становить 2, 44 грн згідно офіційного курсу НБУ станом на дату подачі позову (0,08х30,5012) та 30 636,47 грн.
Апеляційний суд встановив, що вартість спадкового майна відповідача склала 
286 815,84 грн (164 307,56+91 569,37+2,44 +30 636,47).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі 
№ 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.
Так, відповідно до статті 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника.
Разом з тим, необхідно враховувати, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.
Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор ОСОБА_1 заявив вимоги до спадкоємця.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, і звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує вимоги кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. 
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
При вирішенні спору суд має визначити обсяг відповідальності спадкоємців в межах вартості успадкованого майна, а також дотримання кредитором строків, передбачених статтею 1282 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції встановив, що у справі, яка переглядається, кредитор 
ОСОБА_1 своєчасно, у межах шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України, пред`явив вимоги до спадкоємця боржника - 
ОСОБА_2 шляхом направлення повідомлення про вимоги за існуючими зобов`язаннями боржника, на адресу нотаріуса, що підтверджується матеріалами справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зазначено, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».
Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті.
Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками.
Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.
Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
Разом із тим вирішуючи питання застосування наслідків спливу позовної давності апеляційний суд правильно вказував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини п`ята статті 261 ЦК України ).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених.
Апеляційний суд встановив, що за договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів настав 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 
2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року 
до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону 
№ 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.
Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, таким чином суд апеляційної інстанції правильно вважав, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, а тому обґрунтовано вважав висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим.
Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна.
Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21), від 22 червня 2022 року у справі № 592/8474/20 (провадження № 61-4657св21), від 05 жовтня 2022 року у справі 
№ 521/10631/20 (провадження № 61-5934св22), від 01 лютого 2023 року у справі 
№ 210/1489/14-ц (провадження № 61-11200св20).
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду, який правильно вказував, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув і, незважаючи на дотримання позивачем строку для пред`явлення вимоги до відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину, дійшов неправильного висновку про відмову в позові з тих підстав, що позивач не надав доказів вартість отриманого у спадщину майна. Такий висновок суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суд безпідставно поклав обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача.
Відповідач прийняв спадщину після смерті батька, а тому несе зобов`язання перед його кредитором в межах вартості майна, одержаного у спадщину за правилами частини 1 статті 1282 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції встановив та вказував, що із матеріалів справи вбачається, що відповідач у судові засідання, окрім підготовчого судового засідання, не з`являвся, у відзиві на позов ним до суду не надав перелік та вартість майна, одержаного ним у спадщину.
Встановивши вартість спадкового нерухомого майна та розмір частки спадкового майна у грошових коштах, суд апеляційної інстанції встановив, що вартість спадкового майна відповідача склала 286 815,84 грн, що є вищою, ніж заявлена позивачем до стягнення сума боргу спадкодавця.
Крім того, апеляційний суд вказував, що при визначенні суми боргу він не враховував вартість земельної ділянки, оскільки до суду не було надано доказів на підтвердження вартості цієї земельної ділянки на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_2 . Також апеляційний суд зазначав, що земельна ділянка, які і житловий будинок за цією адресою знаходяться на тимчасово окупованій території України.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що вартість спадкового майна на яке відповідач набув право власності в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_2 перевищує обсяг відповідальності спадкодавця за договором позики від 21 квітня 2016 року.
Вищенаведеним також спростовуються аналогічні за змістом аргументи касаційної скарги.
Додатково апеляційний суд вказував, що відповідач доказів на спростування вартості вказаної нерухомості, зазначеної у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом, рішенні Скадовського районного суду Херсонської області від 14 березня 2012 року та договорі дарування до суду не надав, з клопотанням про призначення судової оціночної експертизи не звертався. Позивач будь-яких заперечень щодо обсягу спадкового майна та його вартості у позові та під час розгляду справи не висловлював.
Крім того суд апеляційної інстанції встановив, що належне спадкодавцеві ОСОБА_2 на час відкриття спадщини нерухоме майно є його особистою приватною власністю, а відтак частки спадкоємців є рівними, кожному із них належить по 1/2 частці у спадковому майні.
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі                                № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно частини другої статті 1282 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 369/10424/17 (провадження № 61-8310св19) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1282 ЦК України та вказано, що стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу пов`язуються з нездійсненням спадкоємцем (спадкоємцями) одноразового платежу, а не з фактом ухилення спадкоємця від виконання зобов`язання спадкодавця.
Звертаючись до суд з позовом позивач просив стягнути на його користь 3 % річних у розмірі 7 650 грн. 
Перевіряючи наведений розрахунок апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що 7 650 грн - 3 % річних розраховано за один рік прострочення виконання грошового зобов`язання, саме на частку відповідача ОСОБА_2 
(255 000х3%х360днів/360днів).
Як вбачається із змісту касаційної скарги та змісту постанови суду апеляційної інстанції відповідач, заперечуючи проти розміру суми, яку позивач просив стягнути з нього зазначав, що на час укладання договору позики ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , яка давала згоду на укладання цього договору, у зв`язку із чим, на його думку, вказаний борг є спільним боргом подружжя. Тому, щонайменше 1/2 частина позичених коштів підлягає стягненню з ОСОБА_4 як дружини позичальника, а інша частина в розмірі 255 000 грн - зі спадкоємців в межах отриманого ними спадкового майна. За умови рівного розподілу спадкового майна між спадкоємцями ОСОБА_2 повинен був би погасити борг на суму 127 500 грн.
Апеляційний суд встановив, що із змісту договору позики вбачається, що він укладений за згодою дружини позичальника - ОСОБА_4 , справжність підпису на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О. С. 21 квітня 2016 року (пункт 13 Договору).
Відповідно до пункту 14 Договору позичальник стверджує, що гроші позичаються ним для власних потреб.
Тлумачення частини 4 статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Отже, зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції правильно вказував, що умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя; перебування позичальника у шлюбі на час виникнення правовідносин позики, як і обізнаність його подружжя про укладення договору позики, не свідчить про згоду на укладення вказаного правочину саме в інтересах сім`ї та само по собі не є підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано вважав, що ОСОБА_2 , аргументуючи заперечення проти суми боргу та зазначаючи, що, на його думку, взяті кошти є спільним боргом подружжя, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цього не надав. 
Отже, підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду, який встановивши відповідно до положень статті 1282 ЦК України наявність боргових зобов`язань спадкодавця, факт прийняття спадщини відповідачем після смерті позичальника ОСОБА_3 , наявність спадкового майна у вигляді нерухомого майна та грошових коштів, вищу вартість успадкованого відповідачем майна, ніж заявлена позивачем до стягнення із нього, не надання відповідачем доказів на спростування того, що вартість спадкового майна не перевищує розмір боргу, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Крім того колегія суддів зауважує, що як вже зазначалось вище статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
Враховуючи наведене Верховний Суд вважає, що відповідальність, передбачена статтею 1282 ЦК України спадкоємців перед кредитором не є солідарною, кожний із спадкоємців відповідає особисто в межах своєї частки, а тому аргументи касаційної скарги щодо порушення апеляційний судом норм процесуального права, яке виявилось у тому, що інший спадкоємець - дружина померлого ОСОБА_4 не була залучена до розгляду справи, хоча ухвалене у справі рішення могло вплинути на її права та обов`язки колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 відповідає лише в межах вартості майна, одержаного ним у спадщину.
Щодо аргументів касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції не врахував правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах: від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17; від 06 березня 2019 року у справі 
№ 754/11103/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц; від 17 квітня 
2019 року у справі № 631/1982/16-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі 
№ 607/2831/16-ц та від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц колегія суддів доходить таких висновків.
У постанові Верховного від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 зазначено, що при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються судом.
Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц зазначав, що праву на спільну сумісну власність на майно кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього майна.
У постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі 
№ 631/1982/16-ц та від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц викладено висновок про те, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У постанові від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц Верховний Суд зазначав, що відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Таким чином, враховуючи те, що фактичні обставини у справі, яка є предметом касаційного перегляду та у справах, посилання на які міститься у касаційній скарзі не однакові, колегія суддів відхиляє означений аргумент касаційної скарги.
Аргументи касаційно скарги про те, що апеляційний суд порушив правила змагальності судового процесу, а тому його висновок про стягнення 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу не обґрунтований колегія суддів колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач просив стягнути на його користь витрати по сплаті судового збору та послуг адвоката, а всього 16 627 грн.
На підтвердження надання позивачеві правової допомоги надав договір № 6 про надання правової (адвокатської) допомоги від 24 січня 2021 року, укладений між адвокатом Трушніковим М. М. та позивачем ОСОБА_1 .
За умова цього договору клієнт доручив адвокату, а адвокат прийняв на себе обов`язки по представленню прав та інтересів, захисту ОСОБА_1 у Заводському районному суді м. Миколаєва, у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О. О., у відповідності з діючим законодавством України у повному обсязі (пункт 1).
За умовами пункту 2 договору за виконання адвокатом своїх професійних обов`язків у Заводському районному суді м. Миколаєва та у приватного у приватного нотаріуса миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О. О., клієнт сплачує гонорар у розмірі 14 000 грн (а. с. 12-13 том 1).
Також стороною позивача надано ордер серія ВЕ № 1031062 від 26 лютого 2021 року на представлення інтересів ОСОБА_1 - адвокатом Трушніковим М. М. у Заводському районному суді м. Миколаєва та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 366, яке було видане Трушнікову М. М. 24 травня 
2005 року.
ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить в предмет доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інші витрати, пов`язанні із наданням правової допомоги, оформлену в встановленому законом порядку квитанцію до прибуткового касового ордеру тощо. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про їх відшкодування. Між тим, жодного доказу про те, що позивач користувався правою допомогою адвоката, що саме до складу цієї правової допомоги входило та витрати, які дійсно було понесені, до позову не надано.
За приписами статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат:
1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Врахувавши характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих заявнику послуг, оцінивши співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав заявлену позивачем суму правових витрат у розмірі 14 000 грн надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Верховний Суд вважає, що за обставин цієї справи, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню позивачеві, підлягав зменшенню до 3 000 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров