ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року	Львів	Справа № 300/1201/23 пров. № А/857/11519/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Іщук Л.П.,  Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання                    Хомин Ю.Є.,
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року, прийняте суддею Могилою А.Б. о 15 годині 38 хвилині у м. Івано – Франківську, повний текст складено 29.05.2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

                                                           встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області  (надалі –  ГУ ДПС в Івано – Франківській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №00138070412 від 30.11.2020, яким зобов`язано сплатити штраф в сумі 2530,60 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем під час перерахування до Державного бюджету податку на доходи фізичних осіб було допущено технічну помилку в частині зазначення коду бюджетної класифікації, проте оплату слід було здійснити по коду бюджетної класифікації (11010500) «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування». Тобто, зазначені кошти своєчасно та в повному обсязі зараховано до Державного бюджету, але за іншим кодом бюджетної класифікації, що підтверджується  квитанцією №4.153.1/46153 від 29.04.2015 .
Позивач надала відповідні докази того, що вона виконала усі дозволені законодавством способи сплати податку на вірний рахунок, а саме в 2018, відразу після повідомлення працівника контролюючого органу, нею подано заяву про скерування сплаченої нею суми самостійно задекларованого зобов`язання на вірний рахунок. 
Вказане свідчить про вчинення платником податку усіх залежних від нього дій, спрямованих на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до відповідного бюджету.
Представник податкового органу не вказав обґрунтованих причин неможливості застосування пункту 87.1 статті 87 Податкового кодексу України, зокрема погашення податкового боргу за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів до відповідних бюджетів. Про можливість погашення податкового боргу з іншого платежу (податку на доходи, що сплачуються фізичними особами-підприємцями) контролюючий орган повідомив позивача лише в 2018, тобто майже через три роки від здійснення позивачем платежу. 
Контролюючим органом, вважаючи, що у позивача наявний податковий борг, 18.10.2017 винесено  податкову вимогу форми «Ф» №20300-17/908 на 12653 грн., яку надіслано на адресу, зазначену в Державному реєстрі платників податків-фізичних осіб ДПС України - АДРЕСА_1 . Поштова кореспонденція повернулася без вручення адресату з відміткою «за терміном зберігання».
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 31.01.2000 ОСОБА_1 змінила адресу місця проживання (реєстрації) з АДРЕСА_1 (а.с.69).
Суд звернув увагу на те, що  27.11.2020 ГУ ДПС в Івано-Франківській області проведено перевірку своєчасності сплати узгоджених податкових зобов`язань до бюджету. В акті перевірки адреса платника податку ОСОБА_1 вказана с. Микитинці Косівський район. Тобто контролюючий орган достеменно володів інформаціє про реєстрацію місця проживання позивачки.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДПС в Івано – Франківській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 здійснила сплату 12653 грн. по коду платежу (11010100), проте мала здійснити сплату по коду платежу (11010500). 
Класифікація доходів бюджету затверджена наказом Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 № 11.
Податкова декларація про майновий стан і доходи позивачем подана 23.04.2015 №1500008119 та терміном сплати було 31.07.2015.
Оскільки позивачем здійснено платіж за помилковим кодом платежу та за спливом терміну сплати, який настав 31.07.2015, тому нараховано штрафну санкцію.
Як свідчать матеріали справи, контролюючим органом рекомендованим листом направлялась податкова вимога форми «Ф» від 18.10.2017 №20300-17/908 щодо сплати ПДФО, проте повернена за терміном зберігання 06.01.2018.
Звертає увагу на те, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Отже, з наведеного слідує, те що платником було отримано податкову вимогу форми «Ф» від 18.10.2017 №20300-17/908, та позивач знав про не сплату ПДФО.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст. 229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ГУ ДПС в Івано-Франківській області проведено перевірку платника податків ОСОБА_1 з питань своєчасності сплати узгоджених податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, за результатами якої складено акт №2006/09-19-04-12/ НОМЕР_1 від 27.11.2020.
Під час проведення перевірки контролюючий орган дійшов переконання, що позивачем порушено п.179.7 ст.179 Податкового кодексу України, а саме несвоєчасна сплата узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (а.с.7).
На підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.11.2020 №00138070412, яким за затримку на 1113 календарних днів сплати грошового зобов`язання на суму 12653 грн. зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 2530,60 грн. (а.с.6).
Відповідно до  підпункту 9.1.2 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб віднесений до загальнодержавних податків і зборів.
Платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент (пункт 162.1 статті 162 Податкового кодексу України).
У відповідності до абзаців 1,2 пункту 164.1 статті 164 Кодексу базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Згідно підпунктів «в», «е» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим; своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих контролюючим органом, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.
Відповідно до пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.
Так, згідно пункту 179.7 статті 179 Податкового кодексу України передбачено, що фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.
Згідно з пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України  (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання та/або  авансових  внесків  з  податку на прибуток  підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу при затримці до 30 календарних днів включно,  наступних за останнім днем строку  сплати  суми  грошового  зобов`язання, при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Відповідно до положень  частин 2-5 ст.45 Бюджетного кодексу України,  Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює  повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, забезпечують своєчасне та в повному обсязі надходження до державного бюджету податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів відповідно до законодавства. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації та виконавчі органи міських (міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення) рад координують діяльність відповідних органів стягнення щодо виконання визначених для територій показників доходів бюджету.
Податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).
Порядок зарахування до державного бюджету коштів, що отримуються установами України, які функціонують за кордоном, та власних надходжень державних і комунальних вищих навчальних закладів, наукових установ та закладів культури, отриманих як плата за послуги, що надаються ними згідно з основною діяльністю, благодійні внески та гранти встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.
Перелік податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету згідно з  бюджетною класифікацією в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а також  загальні вимоги  щодо обліку доходів бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 7 статті 45 Кодексу).
Крім цього, пунктом 22.4  статті 22 Закону України від 5 квітня 2001 № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»  (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що під час використання розрахункового документа ініціювання  переказу  є  завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.
Відповідно до розділу 1 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого  наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 №122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за №594/6882 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) єдиний казначейський рахунок - це консолідований рахунок, відкритий Державним казначейством України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.
Згідно з п.2.1 розділу 2 зазначеного Положення єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.
Судом встановлено, що позивачем під час перерахування до Державного бюджету податку на доходи фізичних осіб було допущено технічну помилку в частині зазначення коду бюджетної класифікації (11010100), що відповідає «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати», проте оплату слід було здійснити по коду бюджетної класифікації (11010500) «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».
Тобто, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, зазначені кошти своєчасно та в повному обсязі зараховано до Державного бюджету, але за іншим кодом бюджетної класифікації, що підтверджується  квитанцією №4.153.1/46153 від 29.04.2015, наявною у матеріалах справи.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що висновки акту перевірки про несплату та про несвоєчасність перерахування позивачем до Державного бюджету податку на доходи фізичних осіб є такими, що не відповідають дійсності.
За загальним правилом відповідальність за неналежне виконання податкового обов`язку несе платник. Це визначено  статтею 109 Податкового кодексу України, відповідно до якої податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.
Водночас, для вирішення питання про наявність/відсутність підстав для застосування до платника податку відповідальності за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання необхідно встановити причини, що зумовили такий пропуск, та перевірити, чи вчинив платник податку усі залежні від нього дії з метою належного та своєчасного виконання податкового обов`язку.
Позивач посилалася на те, що перешкодою для сплати грошових зобов`язань на вірний рахунок стали дії працівника контролюючого органу, які полягали в наданні їй невірних реквізитів коду бюджетної класифікації. 
Контролюючий орган щодо наявності підстав для застосування до позивача положень пункту  126.1 статті 126 Податкового кодексу України  в аспекті сплати узгоджених зобов`язань вчасно проте за іншим кодом бюджетної класифікації, обмежився лише констатацією факту відсутності коштів на відповідному рахунку. 
Зміст заперечень суб`єкта владних повноважень вказує на те, що при прийнятті спірного в цій справі рішення відповідач фактично не надавав жодної оцінки доводам  позивача про те, що у неї була абсолютна впевненість щодо перерахування відповідних коштів для виконання обов`язку щодо сплати податків та зборів. 
Крім того, позивач надала відповідні докази того, що вона виконала усі дозволені законодавством способи сплати податку на вірний рахунок, а саме в 2018, відразу після повідомлення працівника контролюючого органу, нею подано заяву про скерування сплаченої нею суми самостійно задекларованого зобов`язання на вірний рахунок. 
Колегія суддів також бере до уваги покази допитаного в суді першої інстанції свідка   ОСОБА_2 , який працював податковим інспектором ДПІ в Косівському районі про те, що підтвердити чи спростувати надання позивачу працівниками податкового органу невірних рахунків для сплати грошового зобов`язання не може, оскільки з того моменту минуло багато часу та про те, що звернення позивачки до ДПІ в Косівському районі та отримання від її працівників реквізитів для сплати податку, допускає. 
Відповідно до пункту  112.2 статті 112 Податкового кодексу України  особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що приймаючи рішення про нарахування штрафних санкцій, відповідач не довів обставини, які свідчать, що ОСОБА_1  удавано, цілеспрямовано створила умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Відповідно до пункту 87.1 статті 87 Податкового кодексу України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.
Сплата грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.
Податковий орган не довів обґрунтованих причин неможливості застосування пункту 87.1 статті 87 Податкового кодексу України, зокрема погашення податкового боргу за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів до відповідних бюджетів. Про можливість погашення податкового боргу з іншого платежу (податку на доходи, що сплачуються фізичними особами-підприємцями) контролюючий орган повідомив позивача лише в 2018, тобто майже через три роки від здійснення позивачем платежу. 
До того ж, контролюючим органом, вважаючи, що у позивача наявний податковий борг, 18.10.2017 винесено  податкову вимогу форми «Ф» №20300-17/908 на 12653 грн.
Порядок листування платників податків та контролюючих органів визначений  статтею 42 Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
За приписами пункту 42.4 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Відповідно до пунктів 3, 6 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 за №124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному   пунктом 42.4   статті 42 Кодексу.
У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби).
Проаналізувавши наведені вище положення колегія суддів приходить до висновку про те, що податкова вимога (яка надсилається в порядку, визначеному для надсилання податкового повідомлення-рішення) повинна бути надіслана контролюючим органом на адресу за місцем проживання платника податків або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи; в протилежному випадку, у разі допущення контролюючим органом помилки при відправленні такої вимоги, зокрема, в частині невірно зазначеної адреси платника податків, така вимога вважається неврученою платнику податків, а платник податків - не повідомленим належним чином про наявність податкового зобов`язання.
Зазначений висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.06.2021 у справі № 826/14316/18.
Із матеріалів справи вбачається, що контролюючий орган направляв податкову вимогу №20300-17/908 від 18.07.2017 не за місцем реєстрації платника, а на вказану в Державному реєстрі платників податків-фізичних осіб ДПС України податкову адресу ОСОБА_1 – АДРЕСА_1 . Поштова кореспонденція повернулася до податкового органу з відміткою «за терміном зберігання».
Разом з тим, 31.01.2000 ОСОБА_1 змінила адресу місця проживання (реєстрації) з АДРЕСА_1 (а.с.69).
Тобто, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, станом на дату прийняття податкової вимоги та податкового повідомлення-рішення ОСОБА_1 не була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Відтак, оскільки податкова вимога направлялася на адресу, за якою позивач не зареєстрована, вказане рішення податкового органу вважається не врученим, а ОСОБА_1 вважається не повідомленою про наявність податкового зобов`язання.
З приводу покликання апелянта на те, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, колегія суддів бере до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04 червня 2020 у справі № 826/11455/15 про те, що невиконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси позбавляє його можливості посилатися у спорі з контролюючим органом, що документи, правомірності яких стосується спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення цих документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення. Однак, цей наслідок не може бути поширений на випадок, коли контролюючий орган володіє достовірною інформацією про зміну платником місця проживання.
Із матеріалів справи вбачається, що 27.11.2020 ГУ ДПС в Івано-Франківській області проведено перевірку своєчасності сплати узгоджених податкових зобов`язань до бюджету. В акті перевірки адреса платника податку ОСОБА_1 вказана с. Микитинці Косівський район, що дозволяє прийти висновку про те, що податковий орган володів інформацією про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , однак скеровував документи за іншою адресою.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського Суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та  дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі №300/1201/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 23.10.2023.