П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
02 жовтня 2023 року                                                                                     м. Київ
                                                                                                    
Справа 755/12388/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/4622/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Невідомої Т.О., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Арапіної Н.Є., 24 серпня 2022 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів з банківської картки/рахунка, інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії,  
 
В С Т А Н О В И В
 
У липні 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:
стягнути з відповідача безпідставно списані грошові коштів з банківської картки/рахунка у розмірі 39655,04 грн, інфляційні втрати за період з 11 вересня 2020 року по 30 червня 2021 року у розмірі 3 454,21 грн, три проценти річних за період з 11 вересня 2020 року по 26 липня 2021 року у розмірі 884,69 грн, пеню за період 11 вересня 2020 року по 26 липня 2021 року у розмірі 10734,16 грн;
моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн;
зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити списання грошових коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 на виконання договору № 20091230197261 (оплата частинами).
 Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг №SAMDNWFC00007633624, відповідно до якого відповідачем було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 та видано дві банківські картки: № НОМЕР_3 - на ім`я позивача та № НОМЕР_4 - на ім`я дружини позивача ОСОБА_2 . Крім того, 03 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг №SAMDNWFC00054905823, відповідно до якого відповідачем було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та видано банківську картку № НОМЕР_5 . 
11 вересня 2020 року о 16:51 на мобільний телефон позивача, номер НОМЕР_6 , від Приватбанку надійшло СМС-повідомлення з проханням підтвердити перевипуск банківської картки, хоча він такого замовлення не робив. Приблизно в цей же час на мобільний телефон дружини позивача - ОСОБА_2 , номер НОМЕР_7 , почали приходити СМС-повідомлення про списання коштів з карткового рахунку Позивача № НОМЕР_2 у зв`язку зі зняттям готівки в банкоматах та витратами на покупки в магазині «АЛЛО», що розташовані в місті Кривий Ріг, на загальну суму 29299, 00 грн. Крім того, відповідач продовжує автоматично списувати кошти з карткового рахунку № НОМЕР_1 в рахунок оплати за сервісом «Оплата частинами», яку позивач не здійснював та до якої не має жодного відношення. На день звернення до суду з карткового рахунку № НОМЕР_1 фактично було списано грошові кошти у загальному розмірі 10190, 22 грн. Також з карткового рахунку № НОМЕР_1 було списано проценти за використання кредитного ліміту у загальному розмірі 165,82 грн. Отже, відповідачем безпідставно було списано грошові кошти у загальному розмірі 39655,04 грн. 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів з банківської картки/рахунка, інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з банківських/карткових рахунків кошти у розмірі 39655, 04 грн.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 11 вересня 2020 року по 30 червня 2021 року у розмірі 3454, 21 грн, три проценти річних за період з 11 вересня 2020 року по 26 липня 2021 року у розмірі 884, 69 грн, пеню за період 11 вересня 2020 року по 26 липня 2021 року у розмірі 10734, 16 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 547, 28 грн.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині несанкціонованого списання грошових коштів з рахунків позивача.
Також суд першої інстанції вважав доведеними позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про припинення списання грошових коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 на виконання договору № 20091230197261 (оплата частинами), суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів визнання договору № 20091230197261 недійсним. 
Залишаючи без задоволення позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що спірні правовідносини виникли з домовленості сторін, тобто з договірних зобов'язань, а положеннями ст.ст. 23, 1167 ЦК України регулюються правовідносини щодо відшкодування шкоди з недоговірних зобов'язань.
 
Не погодився із зазначеним судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, відповідач  - АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Представник зазначає, що зняття коштів з рахунку відбувалось із коректним введенням ПІН-коду. Підстав для відмови у виконання платіжної операції яка здійснюється з фактичною наявністю платіжної карти та коректним вводом ПІН-коду у банку не було.
Також вказує на те, що відповідно заяви про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг від 27 серпня 2019 року (п.1.4), котра підписана позивачем під час приєднання до публічної оферти для отримання карти для виплат зарахування заробітної плати, повернення кредиту здійснюється шляхом: - договірного списання з рахунку клієнта. Отже право на списання коштів також зазначено в самій анкеті, підписаній позичальником, а не лише в Умовах і Правилах
Таким чином, списання коштів не є власними, одноособовими діями банку, а є уповноваженням позичальника Банку на виконання невиконаного відповідачем зобов'язання на підставі умов договору які погоджені сторонами та прийняті ними до виконання, що не протирічить діючому законодавству та самій волі позичальника.
Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» мав розпорядження позичальника на списання грошових коштів з рахунків клієнта при наявності на них необхідних коштів в межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), то дії банку щодо списання коштів з рахунків є законними та здійснені за розпорядженням відповідача, що виключає підстави визнання дій Банку неправомірними, та стягнення списаних коштів як безпідставно отриманих, оскільки Банк мав право вчиняти такі дії.
Щодо нарахування 3% та пені, представник вказує на те, що правовідносини які виникли між сторонами, випливають із договору банківського обслуговування та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані главою 71 ЦК України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Зазначає, що Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки сплачує відсотки (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, в цьому випадку положення п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється й буде необгрунтовано стягувати пеню у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) відповідно до цього Закону.
Також, вказує на те, що між сторонами укладено договір банківського рахунку, відповідно котрого не передбачено відповідальність у вигляді пені.
На підставі викладеного, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача  - адвокат Корзун Д.Л. вказує на те, що персональні дані позивача потрапили в розпорядження третіх осіб з вини відповідача. Незаконні транзакції, що були здійснені з рахунку позивача  вересня 2020 року, зокрема - 3 операції зняття готівки в банкоматах міста Кривій Ріг, були вчинені третіми особами з картки, яка позивачем ніколи не замовлялась та не отримувалась. Вказана картка була проти волі позивача, несанкціоновано прив`язана до його рахунку третіми особами внаслідок цілеспрямованих шахрайських дій. Вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.
 
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Корзун Д.Л. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача  - Яндульський Д.В. в судовому засіданні 23 травня 2023 року підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.
В судове засіданні призначене на 02 жовтня 2023 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність сторони відповідача. 
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
 
Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг № SAMDNWFC00007633624, відповідно до якого відповідачем було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 та видано дві банківські картки: № НОМЕР_3 - на ім`я позивача та № НОМЕР_4 - на ім`я дружини позивача ОСОБА_2 /а.с. 18/.
03 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг №SAMDNWFC00054905823, відповідно до якого відповідачем було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та видано банківську картку № НОМЕР_5 /а.с. 19-26/.
11 вересня 2020 року з карткового рахунку позивача № НОМЕР_2 було знято готівку в банкоматах та здійснено витрати на покупки в магазині «АЛЛО», що розташовані в місті Кривий Ріг, на загальну суму 29299,00 грн, що вбачається з виписки Банку /а.с. 18/.
З виписки Банку по рахункам позивача також вбачається, що відповідач продовжує автоматично списувати кошти з карткового рахунку № НОМЕР_1 в рахунок оплати за сервісом «Оплата частинами», яку позивач не здійснював та до якої не має жодного відношення. На день звернення до суду з карткового рахунку № НОМЕР_1 фактично було списано грошові кошти у загальному розмірі 10190,22 грн. Також з карткового рахунку № НОМЕР_1 було списано проценти за використання кредитного ліміту у загальному розмірі 165,82 грн /а.с. 19-26/.
02 жовтня 2020 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву про повернення безпідставно списаних грошових коштів з рахунку позивача /а.с. 50, 51/.
Також 02 жовтня 2020 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву про відновлення залишку коштів на рахунках позивача /а.с. 52-53/.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження №12020105040001492 вбачається, що 06 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про вчинення кримінального правопорушення з приводу вчинення шахрайськиї дій /а.с. 27/
Звертаючись до суду з позовом, позивач, зокрема,  просив стягнути з відповідача безпідставно списані кошти з банківської картки/рахунка у розмірі 39655,04 грн, мотивуючи його незаконним списанням з банківської картки/рахунка вказаних грошових коштів.
 
Відповідно до ч. 1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов'язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Відповідно до ч. 7-9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду:                         від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження                                         № 61-17629 св 18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323 св 18), від 01 липня 2020 року у справі  № 712/9107/18 (провадження № 61-9877 св 19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544 св 19), від 07 липня 2021 року у справі № 370/476/16-ц (провадження № 61-10242 св 20), від 17 грудня 2021 року у справі № 263/3704/19 (провадження                                         № 61-1799 св 21). 
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
 
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. 
 
З наведених обставин справи вбачається, що 06 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання банківських послуг № SAMDNWFC00007633624, відповідно до якого відповідачем було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 та видано дві банківські картки: № НОМЕР_3 - на ім`я позивача та № НОМЕР_4 - на ім`я дружини позивача ОСОБА_2 .
11 вересня 2020 року з карткового рахунку позивача № НОМЕР_2 було знято готівку в банкоматах та здійснено витрати на покупки в магазині «АЛЛО», що розташовані в місті Кривий Ріг, на загальну суму 29299, 00 грн.
У зв`язку з отриманням повідомлення про списання коштів дружина ОСОБА_1 11 вересня 2020 року звернулась до ПриватБанку за телефоном 3700 з проханням негайно заблокувати її банківські картки у зв`язку із шахрайством, після чого картки були заблоковані. 
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення з підстав наведених вище.
В свою чергу, відповідачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, при цьому про списання коштів з його рахунку позивач повідомив відповідача та правоохоронні органи.
А тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк»  не підтвердив належними та допустимими доказами обставини, які б безспірно доводили, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв у втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, у зв`язку з чим безпідставно списані банком із рахунку позивача грошові кошті у розмірі 29299,00 грн підлягають поверненню.
Доводи апеляційної скарги про те, що зняття коштів з рахунку відбувалось із коректним введенням ПІН-коду, а тому підстав для відмови у виконанні платіжної операції яка здійснюється з фактичною наявністю платіжної карти та коректним вводом ПІН-коду у банку не було, не заслуговують на увагу суду, оскільки такі доводи зводяться до припущень, що не мають доказового підтвердження.  Відповідач не довів, що позивач втратив чи сприяв у втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка  дає змогу ініціювати платіжні операції. В матеріалах справи також відсутні будь-які результати службового розслідування зі сторони відповідача за вказаним фактом. 
Також відповідачем не було здійснено повернення коштів на вимоги позивача в позасудовому порядку.
Таким чином, встановивши обставини безпідставного списання банком коштів з рахунку позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 11 вересня 2020 року по 30 червня 2021 року у розмірі 3454,21 грн, трьох процентів річних за період з 11 вересня 2020 року по 26 липня 2021 року у розмірі 884,69 грн та пені у розмірі 10734,16 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що положення п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється й буде необгрунтовано стягувати пеню у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) відповідно до цього Закону, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки в даних правовідносинах стягнення пені передбачено положеннями п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які і були вірно застосовані судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення судом першої інстанції трьох відсотків річних та інфляційних втрат відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки Банк повинен був повернути неправомірно списані кошти на рахунок позивача, однак тривалий час цього не робив, у зв`язку з чим було невиконання грошового зобов`язання.  
Отже, беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача АТ КБ «ПриватБанк» не знайшли свого підтвердження. 
 
Колегія суддів апеляційного суду також вважає за доцільне звернути увагу на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем і ними визначені межі апеляційного оскарження, а саме в частині задоволених позовних вимог.
В порядку ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині, а саме в частині вимог, в задоволенні яких було відмовлено, рішення суду першої інстанції не становить предмет апеляційного перегляду, так як іншими учасниками справи не оскаржується, і вони не будуть позбавлені такого права.
За таких обставин, судом першої інстанції, в частині що переглядається, надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.         
Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
                                               
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                                                           В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                                                   Т.О. Невідома 
 
Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2023 року.