ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       19 жовтня 2023 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/5229/23
Провадження №22-ц/822/766/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,
секретар - Петранюк Ю.Т.,
учасники справи:
       позивач - ОСОБА_1 , 
       відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2023 року, головуючий у І-й інстанції - Бойко М.Є.,

ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 у травні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Позов обґрунтований тим, що з 17 листопада 1996 року по 31 травня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначав, що з 02 серпня 2021 року син ОСОБА_5 проживає з ним, його мати виїхала за кордон та участі у вихованні та утриманні сина не приймає, тобто він є батьком, який самостійно виховує дитину. 
На даний час виникла необхідність у встановленні факту самостійного виховання сина, метою якого є забезпечення реалізації прав та інтересів неповнолітнього ОСОБА_4 .. Такий факт має юридичне значення, зокрема, але не виключно, для можливості переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері за кордон, перетину кордону разом із нею, для забезпечення дитині відпочинку та її супроводу за кордоном, для зняття з реєстрації за місцем проживання та реєстрації дитини за її новим фактичним місцем проживання.
Просив  встановити факт самостійно виховання ним неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що матір неповнолітнього ОСОБА_4 умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а тому викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, вимога є необґрунтована та доказово не підтверджена.
Заявник встановлення факту самостійного виховання сина обґрунтовував необхідністю захисту прав та інтересів дитини та своїх прав, хоча він, як батько, є законним представником неповнолітнього сина відповідно до вимог чинного законодавства і наділений повним обсягом прав, обов`язків та повноважень, для реалізації яких відсутня потреба у встановленні додаткових фактів.
ОСОБА_1 , будучи батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , має достатній обсяг повноважень для захисту прав та інтересів свого сина.
Крім того, жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні зазначених позивачем соціальних пільг та гарантій, ОСОБА_1 суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у позові питань за відсутності судового рішення. При цьому, факт самостійного виховання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Зазначає, що судом не надано юридичної оцінки наданій відповідачем письмовій заяві та документу - посвідки на проживання в Республіці Португалія, що свідчить про документальне підтвердження позиції позивача в частині того, що відповідач не займається вихованням дитини. 
Матеріалами справи встановлено та визначено місце проживання дитини тільки з батьком, а тому відповідач не оспорювала факт перебування неповнолітнього сина на самостійному утриманні та вихованні батька. 
На час звернення до суду позивач наразі потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, отримання в подальшому відповідних виплат, а також з`ясування питання щодо переміщення з дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає з дитиною, можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.11.2008, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17.11.1996, розірвано. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі 1 200 грн щомісяця, починаючи з 05.04.2016 і до повноліття дітей.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 ..
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Черкеза М.І., заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки із вказаної заяви вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в позовному провадженні.
Відповідно до акту № 376 КП "Містосервіс" ОСОБА_4 , 2008 року народження, проживає разом з батьком ОСОБА_1 з 02 серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії посвідки 505КN4084 ОСОБА_6 , має право на проживання у Республіці Португалія.
Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 09 серпня 2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 12травня 2009 року квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ..
Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів 2 серія ААН№490442 від 08.08.2022, виданого поліклінічним підрозділом Чернівецької обласної психіатричної лікарні, у ОСОБА_1 відсутні психіатричні протипоказання до виконання батьківських обов`язків.
Відповідно до сертифікату поліклінічного підрозділу Чернівецької обласної психіатричної лікарні про проходження профілактичного наркологічного огляду 2 серія РРУ № 043499 від 08.08.2022 у ОСОБА_1 відсутні наркологічні протипоказання до виконання батьківських обов`язків.
Згідно з висновком органу опіки та піклування № 01/02-24/358 від 13 лютого 2023 року доцільним є визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , не порушуючи право матері ОСОБА_2 на участь у вихованні дитини.
Письмовий висновок органу опіки та піклування по суті позовних вимог ОСОБА_1 до суду не надавався.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, але не виключно, з метою можливості переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, зняття її з реєстрації місця проживання та реєстрації за новим місцем проживання. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
При цьому, питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Так, частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені статтями 150-151 СК України.
За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
З огляду на викладене, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Позивачем не надано доказів, що в питанні виховання дитини відповідачка умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У пункті 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 822/2446/17 Верховний Суд зазначив, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність статусу «одинокий батько».
Згідно з ч. 2 Порядку надання відпустки при народженні дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року № 693, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.
Отже, постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року № 693 визначений порядок встановлення статусу «одинокий батько» на підставі: свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісно відсутньою або оголошеною померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.
Судом першої інстанції правильно констатовано, що ОСОБА_1 , будучи батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , має достатній обсяг повноважень для захисту прав та інтересів свого сина.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_1 .. 
Доводи апелянта по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повна постанова складена 23 жовтня 2023 року.

Головуючий                                                І.М. Литвинюк

Судді:                                                                О.О. Одинак 

                                                                       І.Б. Перепелюк