Постанова                   
Іменем України
 
11 жовтня 2023 року
м. Київ
 
справа № 466/9872/21
провадження № 61-8240св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 лютого 2022 року, у складі судді Білінської Г. Б., та постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2022 року, у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення з держави Україна коштів на відшкодування шкоди, завданої майну працівника Національного антикорупційного бюро України у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, яка завдана йому вчиненням кримінального правопорушення.

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом у якому просив стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у сумі 261 522,20 грн в рахунок відшкодування шкоди.
 
Позов мотивований тим, що  ОСОБА_1 з 05 жовтня 2015 року та до моменту подання позову у цій справі проходив службу в Національному антикорупційному бюро України (далі - НАБУ) на посадах детектива та старшого детектива.
 
17 грудня 2020 року троє невідомих осіб здійснили підпал його автомобіля Skoda Octavia (Шкода Октавія) А5 з реєстраційним номером НОМЕР_1 . За цим фактом Шевченківським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області 17 грудня 2020 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12020140090002475 з попередньою правовою кваліфікацією - частина друга статті 347 (умисне знищення або пошкодження майна, що належить працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням службових обов`язків працівником правоохоронного органу, здійснене шляхом підпалу) КК України від 05 квітня 2001 року № 2341-III та розпочате досудове розслідування. ОСОБА_1 визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.
 
У ході зазначеного досудового розслідування позивач повідомив, що на його думку підпал належного йому автомобіля здійснено у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків. На момент звернення до суду з цим позовом розслідування триває, осіб, що вчинили підпал автомобіля позивача не встановлено.
 
23 лютого 2021 року позивач звернувся до держави Україна в особі КМУ та до ДКСУ із заявами про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, завданої його майну, у чому йому було відмовлено.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 11 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 липня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Позивач, при цьому, не довів наявності цих елементів. 
 
На момент розгляду цієї справи судом досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020140090002475 триває, особи, що вчинили підпал автомобіля позивача не встановлені, про підозру нікому не повідомлено. 
 
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд також акцентував увагу на тому, що ОСОБА_1 не довів, що йому завдано шкоду саме у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків працівника НАБУ.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2022 року до Верховного Суду,   ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Шевченківського районного суду м. Львова.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2023 року справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
 
31 серпня 2023 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 як на підставу оскарження судових рішень посилається на положення пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України, та, зокрема, вказує, що розглядаючи справу суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 243/8302/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 219/11736/16-ц та від 25 квітня 2018 року у справі № 227/6023/15-ц.
 
Позивач також вказує, що відсутність спеціального нормативно-правового акта, який би визначав порядок відшкодування шкоди, завданої працівнику НАБУ, про що зазначають суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях, не може бути підставою для відмови у відшкодуванні завданої шкоди та позбавляти особу гарантій захисту прав, передбачених частиною шостою статті 22 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2022 року КМУ засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису надіслав відзив на касаційну скаргу, проте до нього всупереч положенню частини сьомої статті 43 ЦПК України не додано доказів надсилання його копій листом з описом вкладення іншим учасникам справи. У зв`язку із цим відзив на касаційну скаргу КМУ залишається без розгляду.    
 
Відзиву на касаційну скаргу від ДКСУ до Верховного Суду не надходило.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 з 05 жовтня 2015 року до моменту звернення до суду проходив службу в НАБУ на посадах детектива та старшого детектива, що підтверджується розпорядженням НАБУ від 30 вересня 2015 року № 123-р та наказом директора НАБУ від 04 січня 2021 року № 120-Н.
 
Згідно витягу з ЄРДР від 17 грудня 2020 року (кримінальне провадження № 12020140090002475), за заявою ОСОБА_1 , який перебуває на посаді старшого детектива НАБУ у м. Львові, внесені відомості про те, що о 01:00 годині невідомі особи умисно шляхом підпалу пошкодили належний йому на праві власності автомобіль Skoda Octavia (Шкода Октавія) А5 (2021 рік випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ) за адресою: м. Львів, вул. Г. Мазепи, 1 А (поблизу ліцею ім. Петра Сагайдачного № 81), чим завдали йому матеріальної шкоди на суму 243 000,00 грн. Також цього дня ОСОБА_1 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні.
 
Відповідно до акта про пожежу, який складений головним інспектором Шевченківського районного відділу м. Львова Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій Львівської області від 17 грудня 2020 року причиною загоряння автомобіля позивача є підпал шляхом занесення до нього стороннього джерела запалювання.
 
Згідно із висновком експерта від 06 квітня 2021 року № 1140, за результатами проведеної транспортно-товарознавчої експертизи у відповідному кримінальному провадженні, вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу станом на 10 березня 2021 року становить 261 552,20 грн.
 
На момент розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020140090002475 тривало, особи, що вчинили підпал автомобіля позивача не встановлені, про підозру нікому не повідомлено.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення його позовних вимог, посилався на приписи ЦК України та Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».
 
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша, третя статті 22 ЦК України).
 
Частина шоста статті 22 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» визначає, що шкода, завдана майну працівника Національного бюро чи майну членів його сім`ї у зв`язку з виконанням службових обов`язків, відшкодовується в повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України з наступним стягненням цієї суми з винуватих осіб у порядку, встановленому законом. 
 
За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
 
Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (стаття 1177 ЦК України).
 
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
 
На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. 
 
Проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України в редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, 
і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81
ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша
статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази
не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Разом із цим, як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується позивачем, станом на момент розгляду цієї справи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020140090002475 триває, особи, що вчинили підпал автомобіля позивача не встановлені. Зазначене унеможливлює пов`язати факт завдання майнової шкоди позивачу, визнаного потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, саме із виконанням ним службових обов`язків, як працівника НАБУ.
 
Вищевказане свідчить на недоведеність позовних вимог та необґрунтованість доводів ОСОБА_1 щодо поширення на спірні правовідносини положень частини шостої статті 22 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», у зв`язку з чим колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову. 
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від  20 вересня 2018 року у справі № 243/8302/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 219/11736/16-ц та від 25 квітня 2018 року у справі № 227/6023/15-ц є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.
 
Так, у вищевказаних постановах Верховного Суду предметом спору є відшкодування фізичній особі майнової шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції, водночас предметом спору у справі, що переглядається, є відшкодування позивачу шкоди, яка, на його переконання, завдана йому у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків як працівника НАБУ.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної  інстанцій, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Таким чином, розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Постанова відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Грушицьким А. І.

Головуючий                                                                                           А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                                      С. О. Карпенко
 
                                                                                                                  І. В. Литвиненко
 
                                                                                                                  Є. В. Петров 
 
                                                                                                                  В. В. Пророк