ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9627/23 Справа № 754/5783/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 754/5783/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач – Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк", 
відповідачка -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від  14 вересня 2023 року, яке ухвалено суддею Челюбєєвим Є.В. (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -
       
ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (надалі - ПАТ АТ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору.
Позовна заява мотивована тим, що 12 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено Кредитний договір №080/02/2014/0312, за умовами якого відповідачка отримала кредит в розмірі 143185,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 16,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 лютого 2021 року.
В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено Договір застави, згідно з умовами якого заставним майном виступав автомобіль марки PEUGЕOT, модель 2008, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
У зв`язку з порушенням умов кредитного договору та неналежним виконанням зобов`язань, ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором.
Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 липня 2018 року по цивільній справі №225/4580/18 позовні вимоги ПАТ АТ «Укргазбанк» задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №080/02/2014/0312 від 12 лютого 2014 року в загальному розмірі 170903,65 грн, до складу якої увійшла: заборгованість тілом кредиту в сумі 143184,35 гривень; заборгованість за нарахованими процентами за період з 01.03.2014 по 30.04.2015 в сумі 27719,30 гривень.
20 грудня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із виплатою боржником ОСОБА_1 суми боргу.
В подальшому, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року, заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 12 листопада 2018 року скасовано в частині стягнення з   ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» процентів за користування кредитом за період з 01.03.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 27719,30 грн та відмовлено в цій частині позовних вимог.
У зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за прострочення виконання зобов`язання, в порядку ст. 625 ЦК України, у розмірі 88 603,16 грн; штраф за невиконання умов договору застави щодо страхування предмету застави у розмірі 111991,13 грн. та судові витрати.
В судовому засіданні представник позивача ПАТ АТ «Укргазбанк» позовні вимоги підтримав частково, просив стягнути з відповідачки заборгованість за прострочення виконання зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України, з урахуванням суми заборгованості, яка визначена постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року, за період з 22.08.2018 по 20.12.2021, 3 % річних в сумі 14310,66 грн., інфляційні витрати 34489,06 грн., а всього на суму 48799,72 грн. Крім того, наполягав на позовних вимогах в частині стягнення з відповідачки штрафу за невиконання договору застави щодо страхування предмету застави в сумі 111991,13 грн.
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від  14 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ "Укргазбанк" 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у загальному розмірі 48 799,72 грн. 
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ "Укргазбанк"  штраф за невиконання умов договору застави в сумі 111991,13 грн. 
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ "Укргазбанк"  витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування судом норм матеріального права та грубе порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з рішення суду неможливо встановити, яку преюдиційність застосовано судом першої інстанції та звідки суд взяв інформацію про те, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року не набрало законної сили, адже, згідно витягу з Єдиного державного реєстру судових рішень, це рішення набрало законної сили. Суд не обґрунтував період, за який стягнуто заборгованість, фактично вийшовши за межі заявлених позовних вимог і задовольнив інші вимоги, ніж зазначено у позові. Наполягає на тому, що, як кредитний договір, так і договір застави, припинили свою дію, у зв?язку з достроковим стягненням кредиту та штрафних санкцій, з 22 серпня 2018 року. Зазначає, що вона не ухилялася від виконання судового рішення і фактично за день погасила всю заборгованість, та саме позивач протягом тривалого часу не пред?являв виконавчий лист до виконання.
Вважає, що судом не було враховано положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким визначено, що за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру, а також п.6 Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» про те, що, у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), споживач звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.
Окрім того, вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ПАТ АТ "Укргазбанк"  зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що 12 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено Кредитний договір №080/02/2014/0312, за умовами якого відповідачка отримала кредит в розмірі 143185,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 16,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 лютого 2021 року.
В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено Договір застави, згідно з умовами якого заставним майном виступав автомобіль марки PEUGЕOT, модель 2008, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 .
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 липня 2018 року по цивільній справі №225/4580/18 позовні вимоги ПАТ АТ «Укргазбанк» задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №080/02/2014/0312 від 12 лютого 2014 року в загальному розмірі 170903,65 грн, до складу якої увійшла: заборгованість тілом кредиту в сумі 143184,35 гривень; заборгованість за нарахованими процентами за період з 01.03.2014 по 30.04.2015 в сумі 27719,30 гривень.
20 грудня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідно до п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із виплатою боржницею ОСОБА_1 суми боргу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду 23 грудня 2022 року, заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 12 листопада 2018 року скасовано в частині стягнення з   ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» процентів за користування кредитом за період з 01.03.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 27719,30 грн та відмовлено в цій частині позовних вимог.
Посилаючись на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 13 ЦПК України щодо  диспозитивності цивільного судочинства,  дійшов висновку, що стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» підлягають наступні суми: 3% річних від простроченої суми (заборгованість по кредиту 143185,00 грн.) за період з 22.08.2018 по 20.12.2021 у розмірі 14310,66 грн. та інфляційні витрати за період з 22.08.2018 по 20.12.2021 у розмірі 34489,06 грн. , тобто в межах періоду та сум на стягненні яких наполягав представник позивача у судовому засіданні.
Крім того, суд дійшов висновку, що відповідачка не надала доказів виконання нею умов Договору застави щодо страхування предмету застави на його повну вартість за власний рахунок, яка, згідно п. 2.3 договору застави, становить 204550грн., та надання банку копії договору страхування, а також документів, що підтверджують сплату страхових платежів за договором страхування, у зв?язку з чим позивач, враховуючи умови п.п.3.3, 4.2 Договору застави, має право на стягнення штрафу за порушення умов договору щодо обов`язкового страхування предмету застави за період з квітня 2017 по лютий 2023 року в розмірі 111991,13 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 липня 2018 року, у незміненій постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року частині, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №080/02/2014/0312 від 12 лютого 2014 року в розмірі 143184,35 гривень. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком та його порушення. 
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості за Кредитним договором, зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, яке виконано відповідачкою лише 20 грудня 2021 року, а тому доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір припинив свою дію, у зв?язку з достроковим стягненням кредиту та штрафних санкцій, з 22 серпня 2018 року є безпідставними.
Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, зокрема, за період 22.08.2018 по 20.12.2021, тобто в межах визначених представником позивача ПАТ АТ «Укргазбанк» в судовому засіданні, й доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог безпідставними.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру сум, нарахованих за прострочення виконання зобов`язань на підставі статті 625 ЦК України,  який не спростовано відповідачкою, як і не надано власного розрахунку такої заборгованості.
У відповідності до положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 12.02.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено Договір застави, згідно з умовами якого заставним майном виступав автомобіль марки PEUGЕOT, модель 2008, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 .
Відповідачка взяла на себе зобов?язання на період дії цього Договору застрахувати предмет застави на його повну вартість за власний рахунок, яка, згідно п. 2.3 договору застави, становить 204550 грн., та надати банку копію договору страхування, а також документів, що підтверджують сплату страхових платежів за договором страхування.
Відповідачкою ОСОБА_1 не було надано договір страхування предмету застави за період з квітня 2017 року по лютий 2023 року та не було доведено виконання зобов`язання щодо страхування предмету застави на день подачі позову, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога банку про стягнення штрафу в розмірі 111991,13 грн. є підставною і підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір застави припинив свою дію з 22 серпня 2018 року, у зв?язку з достроковим стягненням кредиту та штрафних санкцій, колегією суддів відхиляються, оскільки договір застави діє до повного виконання зобов`язань забезпечених заставою та  закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст. 631 ЦК України).
Доводи відповідачки ОСОБА_1 щодо встановлення факту припинення договору застави судовим рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ АТ «Укргазбанк» про зняття обтяження з майна та стягнення коштів, судом першої інстанції не було прийнято до уваги, оскільки вказане судове рішення не набрало законної сили, у зв`язку з переглядом апеляційної інстанцією, що відповідає відомостям, наявних у Єдиному державному реєстру судових рішень (ухвала про відкриття апеляційного провадження від 04.09.2023 справа №  760/7262/22).
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким визначено, що за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.
Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період    з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Пунктом 14.2 статті 14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» гарантовано, що упродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим звільняється від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Національний банк України приймає рішення про зміну класифікації таких іпотечних кредитів або інші рішення з метою недопущення погіршення ліквідності (фінансового стану) кредитора.
14 липня 2021 року Законом № 1646-IX «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» вказаний закон було доповнено статтею 9-2 щодо звільнення деяких категорій внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики», якими визначено, що загальна сума процентів за кредитним договором та/або договором позики, боржником за яким є внутрішньо переміщена особа, яка у період після 20 лютого 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя або у період після 14 квітня 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит (позика), за мінімальною ставкою, визначеною договором (частина перша статті 9-2 цього Закону).
Частиною другою статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.
Відповідно до частини шостої статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» положення частин першої - п`ятої цієї статті поширюються виключно на кредитні договори та договори позики, укладені: до дати початку тимчасової окупації з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території України; до 14 квітня 2014 року з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях.
Положення частин першої - п`ятої цієї статті не поширюються на заборгованість внутрішньо переміщених осіб, які: залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території України та в яких станом на дату початку тимчасової окупації наявне прострочення сплати платежів за кредитними договорами та/або договорами позики; залишили або покинули своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях та станом на 14 квітня 2014 року в яких наявне прострочення сплати платежів за кредитними договорами та/або договорами позики.
Як встановлено рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 липня 2018 року та постановою Дніпровського апеляційного суду 23 грудня 2022 року по цивільній справі №225/4580/18 у ОСОБА_1 наявне прострочення сплати платежів за кредитним договором №080/02/2014/0312 від 12 лютого 2014 року, станом на 01 березня 2014 року, а тому на неї не поширюються положення частини другої статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Відхиляються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано п.6 Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», яким визначено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Так, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України).
До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Водночас формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.
За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).
Таким чином, норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-ІХ, яким Розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6, на нарахування інфляційних збитків та 3% річних не розповсюджується.
З огляду на те, що відповідачка порушила грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
При цьому, вищенаведені парвові норми  не регулюють правовідносини між сторонами щодо обов`язку страхування заставного майна, а тому суд першої нстанції дійшов вірного висновку, що банк, враховуючи умови п.п.3.3, 4.2 Договору застави, має право на стягнення з відповідачки штраф за порушення умов договору щодо обов`язкового страхування предмету застави.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на  строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Оскільки, суми, передбачені статтею 625 цього Кодексу, стягнуто судом за період з  22.08.2018 по 20.12.2021, а штраф за порушення зобов`язання щодо страхування предмету застави у період з квітня 2017 року по лютий 2023 року, нараховано одноразово, у відповідності до п.п. 3.3.3., 4.2. Договору застави, станом на день звернення до суду з даним позовом, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності є безпідставними.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від  14 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий: 

Судді: