ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року 
м. Київ

cправа №  905/2155/21 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Пєскова В.Г.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.
за участю представників сторін: Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську - Жалдака О.О.; Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості - Бундюк Т.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську

на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 

у справі № 905/2155/21
за позовом Сумського міського центру зайнятості 
до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську 
про стягнення 52 614,13 грн

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Сумський міський центр зайнятості (далі - Центр зайнятості, позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (далі - Територіальне управління ДБР, відповідач) про стягнення 52 614,13 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача як роботодавця наявне зобов`язання щодо відшкодування позивачу виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 52 614,13 грн у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду, що виникло відповідно до вимог частини першої статті 34, частини четвертої статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 № 1533-III (далі - Закон № 1533-III).
У відзиві на позов відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що може понести грошове навантаження у подвійному розмірі, оскільки ОСОБА_1 як поновленому працівнику була виплачена сума втраченого заробітку без її зменшення на розмір отриманої допомоги по безробіттю. При цьому позивач має право в судовому порядку стягнути з роботодавця суму страхових коштів, виплачених працівникові за період його вимушеного прогулу, внаслідок чого відповідач буде притягнутий до подвійної відповідальності, що суперечить приписам статті 61 Конституції України.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
18.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Центру зайнятості з заявою про надання (поновлення) статусу безробітного, а також з заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.
Відповідно до персональної картки № 185019111800002 Центру зайнятості 18.11.2019 ОСОБА_1 було надано статус безробітного.
Згідно з довідкою-рахунком від 15.09.2021 № 688/102, ОСОБА_1 був зареєстрований як безробітній з 18.11.2019 по 02.06.2020 та отримав                 52 614,13 грн допомоги по безробіттю за період з 25.11.2019 по 02.06.2020.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 скасовано рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №480/4987/19, прийнято нову постанову, якою позов задоволено, визнано протиправними та скасовано висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця - ОСОБА_1 , затверджений наказом Територіального управління ДБР; наказ Територіального управління ДБР від 04.11.2019 № 106-ос; визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління ДБР "Про звільнення ОСОБА_1 " № 107-ОС від 04.11.2019; Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР з 05.11.2019; стягнуто з Територіального управління ДБР середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2019 до 02.06.2020 у розмірі 267 415,20 грн.
Постановою Верховного суду від 21.04.2021 у справі № 480/4987/19 касаційну скаргу Територіального управління ДБР залишено без задоволення, а постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 у цій справі - без змін.
На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 Територіальним управлінням ДБР видано наказ від 04.06.2020 №100-ос, яким, зокрема, поновлено на роботі ОСОБА_1 . 
Відповідно до наказу директора Центру зайнятості від 16.09.2021 № 32 прийнято рішення про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 
17.09.2021 за № 07/1287 позивач звертався до відповідача з пропозицією відшкодувати суму виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у розмірі           52 614,13 грн.
Відповіді на вказаний лист суду не надано.
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 у справі №905/2155/21, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2023, позов задоволено повністю, стягнуто з Управління ДБР на користь Центру зайнятості 52 614,13 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн. 
Судові рішення мотивовані тим, що Територіальне управління ДБР в розумінні частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III є роботодавцем ОСОБА_1 , а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Судами враховано правовий висновок Верховного суду щодо застосування положень частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III, викладений у постанові від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17.
Також спростовуючи доводи відповідача щодо можливого притягнення його по подвійної відповідальності у разі задоволення позову, суди зауважили, що відшкодування допомоги по безробіттю не може вважатись відповідальністю, у зв`язку з тим, що матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) є державною соціальною гарантією на випадок настання страхового випадку.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
Територіальне управління ДБР (скаржник) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 у цій справі скасувати; ухвалити нове рішення, яким відмовити Центру зайнятості в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржник вказав обставини, визначені пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що полягають у необхідності відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування положень статей 34, 35 Закону № 1533-III у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17.
У контексті невірного застосування судами норм статей 34, 35 Закону № 1533-III скаржник стверджує про залишення поза увагою усіх фактичних обставин, зокрема, що з урахуванням пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" отримання ОСОБА_1 допомоги по безробіттю та середнього заробітку за час вимушеного прогулу без вирахування суми допомоги по безробіттю є переплатою коштів саме для Територіального управління ДБР, а не Центру зайнятості.
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Центр зайнятості подав відзив, у якому просить касаційну скаргу Територіального управління ДБР залишити без задоволення з викладених у відзиві підстав, оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
Також у поданому відзиві позивач стверджує, що згідно положень Закону №1533-III достатньою умовою для відшкодування саме роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є сам факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, а обставина виплати відповідачем ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не звільняє відповідача від встановленого цим Законом обов`язку компенсувати виплачену позивачем суму допомоги по безробіттю. Вказане не є покладенням на відповідача подвійної компенсації, а є встановленим законом обов`язком компенсації здійсненої безробітному виплати.
Касаційне провадження
28.07.2023 до касаційного суду надійшла касаційна скарга Територіального управління ДБР.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                            № 905/2155/21 визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий,  Білоус В.В., Пєсков В.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 28.07.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 11.08.2023 касаційну скаргу залишено без руху; надано скаржнику строк для усунення недоліків щодо несплати судового збору.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 11.08.2023 від скаржника  надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги з додатками.
Ухвалою Верховного Суду від 11.09.2023, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Територіального управління ДБР на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 та на постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 у справі № 905/2155/21; призначено касаційну скаргу до розгляду на 04.10.2023 о     11:45 год.
Відкриваючи касаційне провадження у цій малозначній справі (предметом позову є стягнення 52 614,13 грн), Верховним Судом враховано, що за обґрунтуванням скаржника ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення не тільки для Територіального управління ДБР, а й для всього ДБР, що за правового режиму воєнного стану здійснює функції з забезпечення національної безпеки у взаємодії з іншими органами, які входять до складу сектору безпеки і оборони; крім того, предметом спору є стягнення державних коштів з одного державного органу на користь іншого (обидва з яких утримуються виключно за кошти державного бюджету), при тому, що ОСОБА_1 двічі отримав кошти за рахунок двох державних органів.
Ухвалою Верховного Суду від 04.10.2023 оголошено перерву у судовому засіданні у справі до 08.11.2023 о 10:00 год.
До касаційного суду від Центру зайнятості надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06.11.2023 задоволено заяви Центру зайнятості про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
08.11.2023 розгляд касаційної скарги не відбувся з огляду на перебування судді Білоуса В.В. у відпустці з 08.11.2023.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 13.11.2023, серед іншого, призначено розгляд касаційної скарги на 22.11.2023 о 10:45 год; ухвалено забезпечити участь Центру зайнятості у вказаному судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Судове засідання 22.11.2023 відбулось за участі представників Територіального управління ДБР та Центру зайнятості, які надали пояснення у справі. 
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, а також правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Предметом спору є позовна вимога про стягнення з роботодавця суми виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості наданих соціальних послуг безробітному у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом № 1533-III.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону № 1533-III страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.
Згідно із частиною першою статті 6 Закону № 1533-III право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.
Видом забезпечення є, зокрема, допомога по безробіттю (абзац другий частини першої статті 7 Закону № 1533-III).
У відповідності до вимог частини шостої статті 10 Закону № 1533-III, частини другої статті 22 Закону України "Про зайнятість населення", пункту 2 розділу ІІ, пунктів 1-3 розділу ІІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.06.2019 № 945, у спірних правовідносинах Центр зайнятості (як територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції) забезпечує, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та "Про зайнятість населення", а також виконує функції виконавчої дирекції Фонду.
Пунктом 2 частини першої статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 31 Закону № 1533-III виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.
За встановлених судами обставин цієї справи, ОСОБА_1 був зареєстрований у Центрі зайнятості як безробітній з 18.11.2019 по 02.06.2020 та отримав 52 614,13 грн допомоги по безробіттю за період з 25.11.2019 по 02.06.2020 (дата судового рішення, яким, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на відповідній посаді).
Абзацом сьомим частини першої статті 34 Закону № 1533-III визначено, що Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.
Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац другий частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III).
Таким чином, відповідно до статей 34, 35 Закону № 1533-III Фонд має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а роботодавець - зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 902/291/17).
Матеріалами справи підтверджується, що Територіальне управління ДБР по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем у розумінні частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III, а тому на нього покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. У свою чергу, Центр зайнятості, як зазначено вище, діє від імені Фонду відповідно до закону.
Беручи до уваги наведені норми чинного законодавства та обставини цієї справи, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний господарський суд, правомірно задовольнив позовні вимоги.
При цьому судами вірно враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17, згідно якого частина четверта статті 35 Закону № 1533-III не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.
На переконання касаційного суду, такий правовий висновок вбачається очевидним, оскільки ґрунтується на чіткому та однозначному формулюванні правової норми (частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III), зрозумілості її змісту та механізму застосування.
Поряд з цим, скаржник у касаційній скарзі зазначає про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09.07.2018 у справі №914/1875/17 щодо застосування положень частини четвертої статті 35 Закону №1533-III. Підставою для відступу вважає те, що внаслідок безпідставного задоволення позову Територіальне управління ДБР понесе грошове навантаження у подвійному розмірі, адже, з одного боку, з Територіального управління ДБР на користь ОСОБА_1 при поновленні на посаді стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу без зменшення цієї суми на розмір отриманої допомоги по безробіттю, з іншого боку, в разі залишення оскаржуваних судових рішень без змін, на користь Центру зайнятості буде стягнуто суму коштів, виплачених ОСОБА_1 як допомога по безробіттю, у зв`язку з чим Територіальне управління ДБР буде притягнуте до подвійної відповідальності, що суперечить приписам статті 61 Конституції України.
Перевіривши такі доводи, Верховний Суд зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. 
Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Проте, скаржник не навів вмотивованих доводів щодо необхідності відступлення саме від викладених у постанові від 09.07.2018 у справі №914/1875/17 висновків Верховного Суду про те, що частина четвертої статті 35 Закону №1533-III не передбачає жодних підстав для зменшення сум виплаченого безробітному забезпечення та наданих соціальних послуг, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Мотивів необґрунтованості чи помилковості саме цього висновку Верховного Суду касаційна скарга не містить.
Таким чином, відступати від наведених у постанові від 09.07.2018 у справі №914/1875/17 висновків Верховного Суду щодо застосування положень частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III підстав не вбачається.
Поряд з цим, колегія суддів враховує, що аргументи касаційної скарги в цій частині обґрунтовані не стільки помилковістю вищезазначеного висновку Верховного Суду про застосування положень частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III, як зводяться до питання справедливості цих норм та їх суперечності приписам статті 61 Конституції України у контексті подвійної сплати працівникові за один і той самий період і допомоги по безробіттю, і середнього заробітку, що в кінцевому результаті відбувається за рахунок роботодавця. 
Втім, вирішення питання про конституційність закону чи окремих його положень не належить до юрисдикції Верховного Суду. 
При цьому, підстави для вирішення Верховним Судом питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень частини четвертої статті 35 Закону №1533-III відсутні, оскільки колегія суддів не вбачає суперечності цих норм приписам статті 61 Конституції України. Так, встановлена згаданою статтею Основного Закону заборона подвійної юридичної відповідальності одного виду за те саме правопорушення (лат. non bis in idem - "двічі за одне й те саме не карають") дійсно має на меті уникнення несправедливого покарання, однак, як вірно зазначили попередні судові інстанції, відшкодування роботодавцем допомоги по безробіттю не може вважатись відповідальністю, оскільки матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду є державною соціальною гарантією у разі настання страхового випадку.
Ураховуючи наведене, колегія суддів критично оцінює доводи скаржника про те, що залишення без змін оскаржуваних судових рішень (про відшкодування Центру зайнятості в порядку частини четвертої статті 35 Закону №1533-III виплаченого забезпечення на випадок безробіття) призведе до притягнення Територіального управління ДБР до подвійної відповідальності, що суперечить приписам статті 61 Конституції України.
З огляду на зазначені вище мотиви, в цілому аргументи скаржника про необхідність відступу від правової позиції Верховного Суду щодо застосування норм частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III у спірних правовідносинах колегією суддів визнаються необґрунтованими та підлягають відхиленню.  
Посилання скаржника на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки ці роз`яснення (попри втрату ними актуальності у зв`язку з виключенням частини третьої статті 117 Кодексу законів про працю України на підставі Закону України № 3248-15 від 20.12.2005) могли бути застосовними у спорі про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи. Тобто питання можливості зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю не відноситься до предмету доказування у цьому спорі щодо відшкодування роботодавцем виплаченого Фондом забезпечення безробітному.
Отже, у судів попередніх інстанцій були відсутні правові підстави для врахування пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" під час вирішення спору у цій справі, що помилково заперечується скаржником.
З огляду на вищезазначене, аргументи касаційної скарги не доводять порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм права, у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування законних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Переглянувши у касаційному порядку в межах доводів та вимог касаційної скарги оскаржувані судові рішення, Верховний Суд не встановив порушення та невірного застосування норм права, на які посилався скаржник.
На підставі викладеного та беручи до уваги межі перегляду справи судом касаційної інстанції в порядку статті 300 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та необхідність залишення оскаржуваних судових рішень у цій справі без змін.
Судові витрати
У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 у справі № 905/2155/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                    С.В. Жуков 
                                                                                                    В.Г. Пєсков