КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/2092/22                                                                     Головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
Провадження № 22-ц/824/9813/2023                                                  Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
04 жовтня 2023 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, про усунення від права на спадкування за законом,
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом спадкового майна, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є племінницею ОСОБА_3 , яку рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 1999 року було визнано недієздатною та встановлено над нею опіку. 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 1388 від 14 грудня 1999 року ОСОБА_3 внаслідок виявлених у неї психічних захворювань не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Опікуном над недієздатною ОСОБА_3 було призначено матір позивача - ОСОБА_4 відповідно до розпорядження Дарницької районної державної адміністрації м. Києва № 85 від 18 лютого 2000 року.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року у зв`язку з неможливістю виконувати обов`язки опікуна ОСОБА_4 опікуном над недієздатною ОСОБА_3 призначена позивач, після чого вона стала проживати зі спадкодавцем в одній квартирі та здійснювала за нею постійний догляд.
Відповідач ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_3 , який не здійснював будь-якого догляду за своєю матір`ю, не піклувався про неї та не надавав матеріальну допомогу щодо утримання.
Крім того відповідач, коли ще не був визнаний недієздатним у грудні 2000 року, мав можливість надавати допомогу своїй матері, але цього не робив, вчинив стосовно спадкодавця ОСОБА_3 умисний злочин, передбачений ч. 1 ст. 101, ст. 102 КК України (в ред. 1960 року), а саме умисне заподіяння тілесних пошкоджень.
Весь тягар догляду за спадкодавцем до її смерті взяла на себе позивач.
З посиланням на вимоги статті 172 СК України та статті 1224 ЦК України, позивач вважає, що ОСОБА_2 не має права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки, будучи ще дієздатним, ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання своєї матері та вчинив замах на її життя.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Андрощука Ю.П. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, будучи сам недієздатним, не міг надавати допомогу своїй матері. При цьому суд не дав оцінки тій обставині, що протягом десяти років до грудня 2000 року, коли відповідач був визнаний недієздатним, допомогу його матері надавали інші особи. Перебування його у місцях позбавлення волі протягом 1989-1994 років не може бути виправданням ненадання відповідачем допомоги тяжко хворій матері.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі в.о. директора Комунальної установи «Обласний пансіонат для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку» Якимчук К.М. заперечує проти доводів скарги, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Сторони та їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яку за життя рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 1999 року було визнано недієздатною та встановлено над нею опіку.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року у зв`язку з неможливістю виконувати обов`язки опікуна ОСОБА_4 опікуном над недієздатною ОСОБА_3 призначена ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,62 кв. м, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 квітня 2001 року, в якому також зазначено, що інша 1/2 частина цієї квартири належить ОСОБА_2 .
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином спадкодавця ОСОБА_3 .
Вироком Дарницького районного народного суду м. Києва від 28 лютого 1989 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ст. 101, ч. 1 ст. 102 КК України (в ред. 1960 року), а саме за те, 20 жовтня 1988 року він, перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_1 спричинив тяжкі тілесні ушкодження своїй матері ОСОБА_3 .
За змістом даного вироку, на момент кримінального правопорушення у ОСОБА_2 вже були виявлені психопатичні риси характеру.
Вказаним вище вироком відповідачу була призначена міра покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, строк відбуття покарання рахувався з 25 січня 1989 року.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2000 року ОСОБА_2 було визнано недієздатним.
Відповідно до довідки № 769 від 23 вересня 2022 року, виданої Комунальною установою «Обласний пансіонат для осіб з інвалідністю та осіб похилого віку» Вороновицька філія, ОСОБА_2 перебуває в даному закладі із 08 вересня 2006 року в психоневрологічному відділені, є інвалідом ІІ групи з діагнозом F20.00 та повністю перебуває на державному утриманні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в силу свого психічного стану здоров`я не міг надавати будь-яку допомогу іншим особам, отже він не може бути усунутим від спадщини після смерті його матері.
Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15 (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17 (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16 (провадження № 61-15926св18).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування за законом відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України, оскільки позивачем не доведено того, що відповідач, будучи визнаний недієздатною особою у грудні 2000 року, в силу свого психічного стану здоров`я та потреби у сторонньому догляді, міг надавати будь-яку допомогу іншим особам, в тому числі і своїй матері, тобто, при наявної в нього можливості свідомо ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, яку було визнано недієздатною у грудні 1999 року, у зв`язку з її безпорадним станом.
У вироку Дарницького районного народного суду м. Києва від 28 лютого 1989 року встановлено і потерпілою ОСОБА_3 було підтверджено, що ОСОБА_2 не вчиняв замах на життя та не мав умислу на вбивство своєї матері, тому посилання представника позивача на положення частини першої статті 1224 ЦК України є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що протягом десяти років до визнання відповідача недієздатним у грудні 2000 року він не надавав жодної допомогу тяжко хворій матері не заслуговують на увагу, оскільки факт умисного ухилення відповідача від виконання встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, яка перебувала у безпорадному стані, або потреби  ОСОБА_3  в цей період такої допомоги саме від свого сина і відмови останнього в цьому не знайшов свого підтвердження на підставі наявних у матеріалах справи доказах.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини, чого у межах даної справи не встановлено.
При цьому, вперше опіку над недієздатною ОСОБА_3 було встановлено 18 лютого 2000 року відповідно до розпорядження Дарницької РДА м. Києва, а сама позивач ОСОБА_1 набула прав та обов`язків опікуна над недієздатною ОСОБА_3 лише 22 грудня 2010 року на підставі рішення суду.
Оскільки одночасне настання наведених вище обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, і доведеності зазначених фактів у їх сукупності не підтверджено відповідними доказами, відповідач, як спадкоємець першої черги, не може бути усунутий від спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень чинного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 рокуу даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2023 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                   Т.О. Писана
 
Д.О. Таргоній