П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/15886/23	

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 420/15886/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
– визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 ;
– зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 07.11.2020 по 06.05.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №420/27508/21 позов задоволено, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 по 07.11.2020, з урахуванням вимог п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та вже здійснених виплат індексації грошового забезпечення.
На виконання рішення суду, 08.06.2023 відповідачем проведено повний розрахунок заборгованості перед позивачем по індексації грошового забезпечення у сумі 103997,30 грн., однак не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням суду від 14 вересня 2023 року у справі № 420/15886/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 по 12.04.2023 включно. 
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 103997,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з даним рішенням суду Військова частини НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
– суд першої інстанції не врахував, що положення статті 117 Кодексу законів про праці України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати;
          – судом першої інстанції не враховано вимоги Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX;
27.10.2023 за вх. №25539/23 позивач надав відзив на апеляційну скаргу у якій заперечує проти її задоволення, оскільки судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки оскаржуваного рішення відповідають обставинам справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини справи.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №420/27508/21 позов задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 по 07.11.2020, з урахуванням вимог п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та вже здійснених виплат індексації грошового забезпечення.
На виконання рішення суду, 08.06.2023 відповідачем проведено повний розрахунок заборгованості перед позивачем по індексації грошового забезпечення у сумі 103997,30 грн., однак не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.
Враховуючи норми чинного законодавства та встановлені судом обставини у їх сукупності, враховуючи, що на виконання рішення суду, 08.06.2023 відповідачем проведено повний розрахунок заборгованості перед позивачем по індексації грошового забезпечення у сумі 103997,30 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 по 12.04.2023 включно та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 103997,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ “Про індексацію грошових доходів населення” (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).
Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). 
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа № 825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.
Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, колегія суддів дійшла висновку щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.
Також колегія суддів зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Частиною 1 ст. 27 Закону України “Про оплату праці” від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Так, з аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзацу сьомого пункту 2 Порядку №100 у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.
Згідно з абзацом восьмим пункту 2 Порядку №100 у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.
Суд першої інстанції зазначив, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України (зі змінами, внесеними Законом № 2352-IX) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Як вбачається з матеріалів справи, періодом затримки розрахунку при звільненні позивачу є період з 07.11.2020 (дата виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 07.06.2023 (дата фактичного повного розрахунку).
Проте з урахуванням обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним строком, період за який має бути здійснено виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – з 07.11.2020 по 06.05.2021.
З огляду на викладене, виходячи з критеріїв розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) її виплати та час звернення до суду, враховуючи зміни, внесені Законом № 2352-IX до статті 117 Кодексу законів про працю України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 103997,30 грн.
Однак, з огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вказує, що суд першої інстанції помилково зазначив в резолютивній частині рішення спірного періоду для виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивачу, помилково вказавши період з 04.06.2020 по 12.04.2023, замість правильного – з 07.11.2020 по 06.05.2021.
Апеляційний суд також зазначає, що аргументи апелянта стосовно неврахування судом першої інстанції вимог Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції застосовано обмеження шестимісячним строком для обрахунку працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні відповідно до чинного законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині зазначення спірного періоду для розрахунку затримки при звільненні слід змінити. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції по суті без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 420/15886/23 змінити, викласти другий абзац резолютивної частини рішення у новій редакції: 
«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2020 по 06.05.2021 включно».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 420/15886/23 залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк