ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 листопада 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/13810/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Божко Л.А., Суховарова А.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 (суддя першої інстанції Голобутовський Р.З.) в адміністративній справі №160/13810/23 за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа: Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)   про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Заводський відділ державної виконавчої служби в місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.07.2023, позивач просить:
визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-311033-55-У від 07.09.2022 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області;
зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено,  що позивач не погоджується із спірною вимогою та зазначає, що у період нарахувань оскаржуваною вимогою єдиного внеску здійснювала підприємницьку діяльність та сплачувала єдиний внесок. У листопаді 2020 року позивачем припинено підприємницьку діяльність, отже, не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-311033-55-У від 07.09.2022 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в частині нарахувань єдиного внеску за період 4 квартал 2017 року – 2019 рік на загальну суму 22957 (двадцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) грн 44 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що винесене судом рішення з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
          Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
          Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
          В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
          З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
          Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Позивач була зареєстрована 06.05.2014 як суб`єкт підприємницької діяльності, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
17.11.2020 позивачем припинено підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
07.09.2022 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу №Ф-311033-55 У про сплату боргу (недоїмки)   з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 31214,74 грн.
Відповідачем у відзиві зазначено, що сума у вимозі є недоїмкою, розраховується автоматично, загальна сума нарахувань з єдиного внеску на момент спірних відносин складає 31214,74 грн, а саме:
- 4 квартал 2017 в сумі 2112,00грн., граничний строк сплати до 19.01.2018 року;
-1 квартал 2018 у сумі 2457,18грн, граничний строк сплати до 19.04.2018;
-2 квартал 2018 у сумі 2457,18грн, граничний строк сплати до 19.07.2018;
-3 квартал 2018 у сумі 2457,18грн, граничний строк сплати до 19.10.2018;
- 4 квартал 2018 у сумі 2457,18грн, граничний строк сплати до 21.01.2019;
-1 квартал 2019 у сумі 2754,18грн, граничний строк сплати до 19.04.2019;
-2 квартал 2019 у сумі 2754,18грн, граничний строк сплати до 19.07.2019;
-3 квартал 2019 у сумі 2754,18грн, граничний строк сплати до 21.10.2019;
- 4 квартал 2019 у сумі 2754,18грн, граничний строк сплати до 20.01.2020;
-1 квартал 2020 у сумі 2078,12грн, граничний строк сплати до 21.04.2020;
-2 квартал 2020 у сумі 1039,06грн, граничний строк сплати до 20.07.2020;
-3 квартал 2020 у сумі 3178,12грн, граничний строк сплати до 19.10.2020.
Вважаючи зазначену вимогу протиправною, позивач звернулась до суду першої інстанції з даним позовом.
          Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (Закон №2464-VI, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Метою запровадження ЄСВ є необхідність консолідації діяльності фондів в частині розподілу внесків на соціальне та пенсійне страхування.
Цей платіж замінив собою чотири окремих нарахування, які нараховували та утримували на фонд оплати праці працюючих, а саме до Пенсійного фонду, до фондів страхування на випадок безробіття, до фонду із тимчасової втрати працездатності, до фонду від нещасних випадків на виробництві.
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону № 2464-VI).
За приписами статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно із п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Із прийняттям Закону України від 03.10.2017 №2148-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесені зміни до Закону №2464, що набрали чинності з 01.01.2018, зокрема щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями (в т.ч. які перебувають на спрощеній системі оподаткування). Так, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), окрім звільнених ст. 4 Закону категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок, тобто змінено період (рік на квартал). Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України (ДПС України), поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.
За приписами п.6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до абз.1 ч.4 ст.25 Закону №2464-VІ податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Наведене правове регулювання беззаперечно свідчить на користь висновку, що визнання особи платником єдиного внеску пов`язане з фактом її реєстрації як фізичної особи-підприємця.
Відповідно до п.14.1.226 ст.14 Податкового Кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи в науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, положеннями Закону №2464-VI відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу самозайнятої особи Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції у згаданій постанові сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах Державної податкової служби і зареєстровані як фізичні особи підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як підкреслив Верховний Суд, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з довідки ОК-5 “Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування “Індивідуальні відомості про застраховану особу”, що позивач у спірний період нарахувань єдиного внеску оскаржуваною вимогою № Ф-311033-55 У від 07.09.2022 сплачувала за себе єдиний внесок у 2017 році у розмірі 3200 грн щомісячно при мінімально встановленому розмірі 2112 грн, у 2018 році 3723 грн щомісячно при мінімально встановленому розмірі 2457,18 грн, у 2019 році 4173 грн щомісячно при мінімально встановленому розмірі 2754,18 грн.
Стосовно нарахувань єдиного внеску оскаржуваною вимогою за 2020 рік суд зазначає, що доказів сплати позивачем єдиного внеску за 3 квартали 2020 року суду не надано. Також суду не надано перебування позивачем у 2020 році у трудових відносинах.
Із зазначеного вбачається, що у період з 2017 року по 2019 року, тобто за період нарахування недоїмки з ЄСВ, яка є предметом даного спору, мінімальну суму страхового внеску роботодавцем позивача було сплачено. 
За 3 квартали 2020 року суду не надано жодних доказів на підтвердження сплати за позивача роботодавцями ЄСВ, не надано підтвердження жодних нарахувань, в тому числі і заробітної плати позивачу, не надано доказів перебування позивача у трудових відносинах.
Відтак, з метою уникнення подвійного оподаткування доходів позивача, що є непереборним тягарем щодо сплати позивачем податків до бюджету та призводить до подвійного оподаткування доходів платника податків, необхідне зменшити заборгованість по ЄСВ позивача за спірний період з урахуванням сплаченого роботодавцем позивача страхового внеску.
Отже, вимога № Ф-311033-55 У від 07.09.2022 за періоди нарахувань 2017-2019 роки підлягає скасуванню в розмірі 22957,44 грн (4 квартал 2017 в сумі 2112,00 грн + 2018 рік в сумі 9828,72 грн + 2019 рік в сумі 11016,72 грн).
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області протиправно нараховано позивачу недоїмку з ЄСВ у сумі 22957,44 грн.
Відтак, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача судом першої інстанції вірно визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-311033-55-У від 07.09.2022 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в частині нарахувань єдиного внеску за період 4 квартал 2017 року – 2019 рік на загальну суму 22957 (двадцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) грн 44 коп.
Відповідно дост.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 в адміністративній справі №160/13810/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 30 листопада 2023 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 
Повний текст судового рішення складено 01 грудня 2023 року

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров