ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України
31 жовтня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/6998/21
Головуючий у першій інстанції – Пантелієнко В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1337/23
Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгенівна, Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування від 13 червня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав.

                                  У С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:
- визнати недійсними з моменту укладення договори дарування: земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:011:0050, площею 0,0457 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 383599874104), розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є., серія та номер 721; земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:011:0049, площею 0,0616 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 383591174104), розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є., серія та номер 717; житлового будинку, загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 23,9 кв. м по АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13745328 від 13 червня 2014 року 09:49:49 та індексний номер 13743942 від 13 червня 2014 року 17:48:15 та 09:20:18, прийняті приватним нотаріусом Кізуб Т.Є., і припинити речове право ОСОБА_4 на вищевказані земельні ділянки та житловий будинок;
-  поновити строк для оскарження та скасувати постанову від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню 44049686, винесену державним виконавцем Ніжинського МРВ ДВС Пампурою Д.С., про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року у справі № 740/3910/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 919 195 грн основного боргу, 3% річних за період прострочення у розмірі 82 803,10 грн, 1 868,46 грн в рахунок повернення сплаченого судового збору, а всього 1 003 866,56 грн. У добровільному порядку боржником ОСОБА_2 рішення суду не виконано, виконавчий лист 25 грудня 2014 року повернуто державним виконавцем стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника. 24 листопада 2021 року після звернення за консультацією до адвоката позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 подарував все належне йому майно 13 червня 2014 року дочці ОСОБА_4 .
Позивач указував, що оспорювані договори дарування являються фіктивними, не спрямованими на настання реальних наслідків, а укладені відповідачем з метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями, оскільки на час укладення договорів дарування ОСОБА_2 знав про наявність рішення суду першої інстанції про стягнення з нього боргу, оскаржуючи його в апеляційному порядку. Під час розгляду цивільної справи № 740/3910/13-ц судові засідання за клопотанням сторони відповідача відкладались неодноразово, в тому числі і 13 червня 2014 року (день укладення оспорюваних договорів) розгляд справи судом відкладено у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 у відрядженні в м. Одеса. Проте  саме цього дня відподачем у м. Ніжині укладено оспорювані договори дарування земельних ділянок та житлового будинку.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача були спрямовані на уникнення у майбутньому сплатити борг позивачу за рахунок належного йому майна, що підтверджує фіктивність договорів дарування, проте суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, просив його скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишено без змін.
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог, Чернігівський апеляційний суд виходив з того, що позивачем не залучено до участі у справі в якості співвідповідача особу, на виконанні в якої перебував виконавчий документ, виданий на виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року.
Постановою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 задоволено частково.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Т.Є., Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про поновлення строку для оскарження та скасування постанови від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню 44049686, винесену державним виконавцем Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Пампурою Д.С., про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» скасовано.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Т.Є., Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в частині позовних вимог про поновлення строку для оскарження та скасування постанови від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню 44049686, винесену державним виконавцем Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Пампурою Д.С., про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» закрито.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Т.Є., Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування від 13 червня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав скасовано, справу в указаній частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Таким чином предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про визнання недійсними договорів дарування від 13 червня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 29 вересня 2023 року справу призначено до розгляду на 10 год. 00 хв 31 жовтня 2023 року. У наведене судове засідання апеляційного суду учасники справи або їх представники не з`явилися.
За змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Отже, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 , просив суд: 
- визнати недійсними з моменту укладення договори дарування: земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:011:0050, площею 0,0457 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 383599874104), розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т. Є., серія та номер 721; земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:011:0049, площею 0,0616 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 383591174104), розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т. Є., серія та номер 717; житлового будинку, загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 23,9 кв. м по АДРЕСА_1 ;
-  скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13745328 від 13 червня 2014 року 09:49:49 та індексний номер 13743942 від 13 червня 2014 року 17:48:15 та 09:20:18, прийняті приватним нотаріусом Кізуб Т. Є. та припинити речове право ОСОБА_4 на вищевказані земельні ділянки та житловий будинок;
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування від 13 червня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав, суд першої інстанції, врахувавши, що дії відповідача були спрямовані на уникнення у майбутньому сплатити борг позивачу за рахунок належного йому майна, що підтверджує фіктивність договорів дарування, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску ним строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач не був стороною оспорюваних правочинів, які укладено 13 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а договори дарування містять нотаріальну та конфіденційну інформацію, доступу до якої ОСОБА_1 не мав, тому строк позовної давності має рахуватися з того часу, коли стороні стало відомо про порушене право. 
Заявник указував на те, що не знав про існування оспорюваних договорів у 2014 році і дізнався про них з отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рестру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 листопада 2021 року. 
Звертає увагу суду на те, що вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язань (зокрема при застосуванні наслідків нікчемного правочину) початок перебігу позовної давності зумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення ч. 5 ст. 261 ЦК України застосовується до вимог про виконання зобов`язань, а не до вимог про визнання правочину недійсним.
У наданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Аніщенко О.Г., вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просить відмовити позивачу у задоволенні скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. 
Доводи відзиву зводяться до того, що суд першої інстанції обґрунтовано  критично віднісся до доводів позивача про те, що він майже 7 років не знав про стан виконавчого провадження і, відповідно, про порушення його прав відповідачем. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловлює незгоду з висновком суду першої інстанції про пропуск ним строку позовної давності, проте не наводить обґрунтувань поважності причин пропуску такого строку з посиланнм на докази.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У справі встановлено, рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 15 квітня 2014 року у справі №740/3910/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 003 866,56 грн в рахунок заборгованості, з яких: 919 195,00 грн основного боргу, 82 803,10 грн – 3% річних за період прострочення, 1 868,46 грн в рахунок повернення сплаченого судового збору (т. 1 а.с. 231-232).
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівсьої області від 15 квітня 2014 року залишено без змін (т. 1 а.с. 233-234).
На виконання наведеного судового рішення 16 липня 2014 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції 17 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 44049686 (т. 1 а.с. 25, 27).
13 червня 2014 року ОСОБА_2 подаровано дочці ОСОБА_6 нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: земельну ділянку з цільовим призначенням – для особистого підсобного господарства площею 0,0457 га кадастровий номер 7410400000:04:011:0050; земельну ділянку з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0616 га, кадастровий номер 7410400000:04:011:0049; житловий будинок загальною площею 49,1 кв. м, що підтверджується відповідними договорами дарування, які посвідчені 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Т.Є. (т. 1 а.с. 91-92, 93-94, 95-96).
Із інформації про виконавче провадження № 44049686 вбачається, що 17 липня 2014 року державним виконавцем звернено стягнення на майно ОСОБА_2 , 22 липня 2014 року – звернено стягнення на кошти на рахунках боржника, 25 грудня 2014 року – повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника (т. 1 а.с. 28-30).
Матеріали виконавчого провадження № 44049686 знищено за збігом терміну зберігання (т. 1 а.с. 68).
Звертаючись у грудні 2021 році з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсними з моменту укладення договори дарування, укладені 13 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , та скасувати рішення про державну реєстрацію прав.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 подано заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 83-84).
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі за текстом – ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, врахувавши при цьому, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до/або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договорів, укладених відповідачем, недійсними, як таких, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатних договорів на користь своїх дітей, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.
Вважаючи складені 13 червня 2014 року договори дарування недійсними, ОСОБА_1 наполягав на тому, що ці договори являються фіктивними, не спрямованими на настання реальних наслідків, а укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, судом першої інстанції враховано, що: 1) ОСОБА_2 відчужив належне йому на праві власності майно після ухвалення рішення про стягнення з нього заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатних договорів; 3) майно відчужене на користь близького родича (доньки); 4) після відчуження спірного майна у ОСОБА_2 зменшився обсяг майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції також враховано, що під час перегляду Апеляційним судом Чернігівської області рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року (справа № 740/3910/13-ц) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з ініціативи відповідача розгляд справи в апеляційному суді неодноразово відкладався. Зокрема, судове засідання, призначене 13 червня 2014 року відкладено за заявою ОСОБА_2 у зв`язку з перебуванням його у відрядженні в м. Одесі з 12 червня 2014 року по 26 червня 2014 року (т. 1 а.с. 130, 136-138), проте саме 13 червня 2014 року у м. Ніжині було укладено договори дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчені приватним нотаріусом Кізуб Т.Є.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року залишено без змін рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, яким стягнуто з ОСОБА_2 1 003 866,56 грн заборгованості на користь ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 233-234). 
16 липня 2014 року видано виконавчий лист по справі 740/3910/13-ц, на підставі якого 17 липня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 44049686 про стягнення боргу з ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 25, 27).
Із інформації про виконавче провадження вбачається, що 17 липня 2014 року державним виконавцем звернено стягнення на майно ОСОБА_2 , 22 липня 2014 року – звернено стягнення на кошти на рахунках боржника, 25 грудня 2014 року – повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника (т. 1 а.с. 28-30).
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, дослідивши сукупність наведених обставин, правильно виходив з того, що при укладенні 13 червня 2014 року договорів дарування нерухомого майна та земельних ділянок у ОСОБА_2 вже виникло боргове зобов`язання за договором позики, це зобов`язання було простроченим, відповідач був обізнаний про наявність невиконаного зобов`язання та про наявність відповідного спору у суді, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що такі дії вчинено з метою уникнення в майбутньому сплати боргу за рахунок цього майна на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання – надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з тим, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування від 13 червня 2014 року, являються обґрунтованими, тому має значення обставина, коли позивач довідався чи міг довідатись про укладення оспорюваного правочину.
Звертаючись у грудні 2021 року з цим позовом, ОСОБА_1 указував, що дізнався про порушення права лише 24 листопада 2021 року,  звернувшись за консультацією до адвоката та отримавши довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 286626027.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущеного строку позовної давності, зазначаючи, що 25 грудня 2014 року державним виконавцем було прийнято постанову про закриття виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна, тому саме з цієї дати почав відлік строку позовної давності (т. 1 а.с. 83-84).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Зокрема, вирішення питання про застосування або незастосування строку позовної давності є важливим аспектом права на справедливий судовий розгляд, стосується обґрунтованості судового рішення і охоплюється змістом статті 6 Конвенції (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови», «Ruiz Torija v. Spain»).
В своїй прецедентній практиці ЄСПЛ звертає увагу, що строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог (прострочених позовів), яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними, втратити достовірність і повноту з плином часу» (див. наприклад пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).
Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.
Особливістю застосування інституту позовної давності є те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Указана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц.
Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Разом з цим порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач не був стороною оспорюваних правочинів, які було укладено 13 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та того, що договори дарування містять нотаріальну та конфіденційну інформацію, доступу до якої позивач не мав, не заслуговують на увагу. 
Як свідчать матеріали справи, 07 березня 2008 року ОСОБА_2 на підставі розписки взяв у ОСОБА_1 кошти у сумі 125 000 дол. США строком до 05 вересня 2010 року. Позов до суду про стягнення з ОСОБА_2 боргу було пред`явлено 05 вересня 2013 році. Указані обставини наведені у мотивувальній частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівсьої області від 15 квітня 2014 року у справі №740/3910/13-ц.
Тобто про порушення своїх прав та законних інтересів у зв`язку з порушенням відповідачем боргового зобов`язання позивач був обізнаний ще з 06 вересня 2010 року.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівсьої області від 15 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 919 195 основного боргу, три проценти річних за період прострочення у розмірі 82 803,10 грн, 1868,46 грн в рахунок повернення сплаченого судового збору, а всього 1 003 866,56 грн. 
17 липня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 44049686 про стягнення боргу з ОСОБА_2 та звернуто стягнення на його майно, 22 липня 2014 року – звернено стягнення на кошти на рахунках боржника, 25 грудня 2014 року – повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.
Матеріали виконавчого провадження № 44049686 знищено за збігом терміну зберігання.
Суд першої інстанції, пославшись на великий розмір заборгованості, яку стягнуто за рішенням суду з ОСОБА_2 (1 003 866,56 грн) та тривалий строк невиконання рішення суду (з 2014 року по 2021 рік), обгрунтовано відхилив аргументи ОСОБА_1 про те, що протягом майже 7 років йому не було відомом про стан виконавчого провадження і, відповідно, порушення прав відповідачем.
Апеляційний суд виходить з того, що паспортні дані ОСОБА_2 були відомі позивачу (як із розписки, так і резолютивної частини рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівсьої області від 15 квітня 2014 року), він, будучи стягувачем у ВП № 44049686, мав право як ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, так і право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження.
Тобто, у позивача були наявні всі необхідні дані для отримання та перевірки інформації щодо майнового стану відповідача. Наявність між сторонами спору як такого передбачає презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Докази, що підтверджують наявність обставин, які перешкоджали позивачеві дізнатися про порушення його прав та звернутися за їх захистом до суду, в матеріалах справи відсутні. 
Доводи апеляційної скарги про невірний відлік судом першої інстанції строку позовної давності не беруться до уваги, оскільки предметом цього позову являється визнання недійсними договорів дарування з підстав уникнення відповідачем від сплати боргу, а тому саме з 06 вересня 2010, дати порушення відповідачем виконання свого обов`язку з повернення боргу у даній справі має обліковуватись строк позовної давності.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_1 позовної давності в частині вимог про визнання недійсними з моменту укладання договорів дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав, являється вірним та обґрунтованим.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції у нескасованій при касаційному перегляді частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                              П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року у нескасованій при касаційному перегляді частині – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Головуюча:                                                                   Н.В. Шитченко

Судді:                                                                            Н.В. Висоцька

                                                                                      О.Є. Мамонова