ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7870/23 Справа № 212/913/23 	  	Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №212/913/23 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року (суддя Козлов Д.О., повний текст судових рішень складено 16 червня 2023 року та 24 липня 2023 року),

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 20 вересня 2013 року, під час якого 20 грудня 2013 року придбали 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку оформили на відповідача. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач ще до розірвання шлюбу припинив проживати в спільній квартирі по АДРЕСА_1 , в квартирі залишилась проживати лише позивачка разом з дітьми, яка там мешкала до 17 березня 2020 року, після чого вона із дітьми переїхала до м. Харків. У вересні 2020 року, коли вона приїхала до м. Кривого Рогу, але не змогла потрапити до квартири по АДРЕСА_2 , оскільки відповідач змінив замок на вхідних дверях. Наприкінці лютого 2022 року вона вимушена була з дітьми виїхати з України до Польщі через війну. Вважаючи, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін, просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку такої квартири (загальна площа 58,7 кв.м, житлова площа 37,4 кв.м), залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки вказаної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати на її користь з оплати судового збору в сумі 1073,60 грн, з оплати звіту про оцінку майна в сумі 900 грн та з оплати послуг адвоката. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири (загальна площа 58,7 кв.м, житлова площа 37,4 кв.м), розташованої по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири (загальна площа 58,7 кв.м, житлова площа 37,4 кв.м), розташованої по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1973,60 грн.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року вирішено питання про судові витрати на правничу допомогу, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 17200,00 грн.
З вказаними судовими рішеннями не погодився відповідач ОСОБА_2 , інтересах якого діє ОСОБА_3 , оскаржив їх в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн, а також скасувати додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року та відмовити в задоволенні вимог позивачки.
В обґрунтування доводів апеляційних скарг зазначає, що суду першої інстанції при ухваленні судового рішення не врахував, що в період шлюбу сторін, а саме: через три місяці після його реєстрації, він набув у власність спірне нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, посвідченого нотаріально. Зауважував, що трикімнатна кв. АДРЕСА_3 була придбана ним за його особисті кошти, які він отримав, як дарунок від своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі розписки. Відповідач вважає неможливим розгляд справи до вирішення справи, що розглядається у порядку цивільного судочинства в Тернівському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Також зазначив, що судом першої інстанції при задоволенні вимог представника позивачки щодо стягнення витрат на правничу допомогу, судом першої інстанції не враховано непропорційність вартості та об`єму виконаної роботи за підготовку та подання по суду позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та клопотання про витребування доказів. Вважає, що текст позову не містить складного обґрунтування та зазначений текст з великими інтервалами абзацу розташований на 4-х сторінках, а просте клопотання про витребування доказів не може вважатися складною юридичною роботою. Те ж саме стосується інших заперечень та клопотань, які по суті у справі є простими документами (позиція Верховного Суду при розгляді касаційної скарги у справі № 923/567/17). Тому вважає, в кінцевому результаті заявлена вартість стягнення на правничу допомогу е безумовно завищеною. Крім того, при врахуванні розміру участі представника позивача в судових засіданнях судом першої інстанції не досліджено тривалість таких засідань та часу витрачених адвокатом Швець М.В. безпосередньо у залі суду (аналогічна позиція суду апеляційної інстанції у справі №917/1071/18), а також не досліджено фінансовий стан відповідача (розмір заробітної плати, кількість осіб, які перебувають на утриманні відповідача, стан здоров`я).
У відзиві на апеляційні скарги представник позивачки ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просила суд залишити без задоволення апеляційні скарги відповідача та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.
Відповідач ОСОБА_2  та його представник ОСОБА_3  у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення.
Позивачка ОСОБА_1  та її представник ОСОБА_6  у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за наступних підстав.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2013 року (а.с. 9, т. 1). 
Під час шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актові записи № 299 від 30 квітня 2014 року та № 600 від 03 вересня 2015 року (а.с. 10, 11 т. 1).
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 01 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, рішення набуло чинності 07 серпня 2020 року (а.с. 12-13 т. 1).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 січня 2023 року ОСОБА_2 є власником трикімнатної квартири (загальна площа 58,7 кв.м, житлова площа 37,4 кв.м), розташованої по АДРЕСА_1 , на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданому 15 січня 2020 року, замість втраченого договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року (а.с. 14 т. 1).
З договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 2132, вбачається, що ОСОБА_2 придбав у приватну власність трикімнатну квартиру (загальна площа 58,7 кв.м, житлова площа 37,4 кв.м), розташовану по АДРЕСА_1 , за 90554 грн. та зі згоди ОСОБА_1 , як дружини такого покупця (а.с. 140-141 т.1).
Згідно із розпискою від 20 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у якості дарунку на придбання квартири по АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 24500 доларів США (а.с. 55 т. 1).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог позивачки.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за наступними підставами.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно із вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
У частині 2 статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина 1 статті 63 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Судом встановлено, що з 20 вересня 2013 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано за рішення суду від 01 червня 2020 року. 20 грудня 2013 рок, тобто під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 придбав у приватну власність трикімнатну квартиру (загальна площа 58,7 кв.м, житлова площа 37,4 кв.м), розташовану по АДРЕСА_1 , за 90554 грн. та зі згоди ОСОБА_1 , як дружини такого покупця, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року.
З огляду на те, що презумпцію спільності майна за законом зобов`язаний спростувати саме відповідач, який не надав суду належних та допустимих доказів тому, що саме за його особисті кошти була придбана спірна квартира, висновок суду про спростування відповідачем презумпції спільності майна не відповідає фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.  
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина 2 статті 70 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3 статті 70 СК України).
За таких обставин, з огляду на те, що частки подружжя у спільному майні за законом є рівними, та не встановлення судом обставин, передбачених частиною 2 та 3 статті 70 СК України, які б давали суду підстави для відступлення від рівності часток, позовні вимоги, заявлені позивачем є доведеними та підлягають задоволенню.
В порядку поділу спільного майна подружжя суд визначає за кожним із подружжя їх право власності на 1/2 частину спірної квартири.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що квартира, розташована по АДРЕСА_1 , придбані за його особисті кошти, які він отримав у якості дарунку від батьків, а тому спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з огляду на таке.
Згідно з частинами 1 - 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на момент написання розписки від 20 грудня 2013 року про передання грошових коштів сторони вже перебували у шлюбі між собою, що свідчить про те, що грошові кошти на придбання квартири по АДРЕСА_1 були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Розписку від 20 грудня 2013 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у якості дарунку на придбання квартири грошові кошти в сумі 24500 доларів США, не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності грошових коштів, оскільки всупереч вимогам закону не укладався та нотаріально не посвідчувався. Тому вказана розписка, надана відповідачем, не є доказом набуття квартири за його кошти. Будь-яких інших доказів про витрачання ним особистих коштів на придбання спірної квартири відповідачем не надано.
Отже, той факт, що спірна квартира зареєстрована на ім`я відповідача, не свідчить про його право особистої власності на дану квартиру.
Таким чином, суд першої ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині вирішення питань щодо відшкодування витрат на правничу допомогу позивачам.
Відповідно до статті 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2 - 4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до висновків, викладених у постановах  Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21   при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві наявне  клопотання про розподіл судових витрат.
Правнича допомога позивачам надавалася адвокатом Швець М.В. На підтвердження витрат на правничу допомогу представник позивачка надала копії договору про надання правничої допомоги від 23 грудня 2021 року, копію додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги від 23 грудня 2021 року, копію ордеру на надання правничої допомоги від 02 грудня 2021 року, копії платіжних квитанцій на підтвердження оплати послуг адвоката.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 17200,00 грн.
У відзиві на апеляційні скарги представник позивачки ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн, однак вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки представником позивачки не надано доказів на підтвердження понесення позивачкою судових витрат в суді апеляційної інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року.

Судді                                                                                І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста