05.12.23
22-ц/812/1226/23

Провадження № 22-ц/812/1226/23 Головуючий суду першої інстанції Чулуп О.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/9236/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Чулуп О.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про повернення надміру сплачених коштів,-

 
В С Т А Н О В И В:

 
16 листопада 2021 року Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення надміру сплачених коштів.
 
Доводи позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала на обліку з листопада 2014 року в управлінні соціальних виплат і компенсацій Центрального району Департаменту як отримувач щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.
 
В своїх заявах ОСОБА_1 постійно зазначала, що у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції немає, а також своїм підписом засвідчувала достовірність наданої інформації.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отриманої в порядку передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2016 року, у власності чоловіка відповідача  є нерухоме майно, а саме: квартири, розташовані за адресами:  АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
 
Оскільки ОСОБА_1 не повідомила, що у власності чоловіка є житлові приміщення, виникла переплата державних коштів по виплаті вищезазначеної допомоги з 26 листопада 2014 року по 31 липня 2020 року в сумі 70 257.13 грн.
 
Посилаючись на викладене, Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради просив суд стягнути з ОСОБА_1  кошти щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам в сумі 70 257.13 грн. 
 
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 , який є власником двох квартир, та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, та що останній є членом сім`ї відповідача.
 
Не погодившись з рішенням суду Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що підхід суду першої інстанції для вирішення спірного питання є формальним, по справі повинні були перевірятись в сукупності всі докази які були у позивача та зокрема запит позивача про надання інформації щодо отримувачів допомоги до різних органів, а саме до ДРАЦС.
 
Справа слухалась в суді з листопада 2021 року, проте жодного судового засідання по факту не було проведено та постійно переносились, що позбавило Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради реалізувати своє право в доведенні своїх позовних вимог, надання міркувань, пояснень, аргументів по спірному питанню.
 
Департаментом було зроблено запит до органів ДРАЦС про надання витягу актового запису про шлюб ОСОБА_1 . Відповідно до відповіді від 10 червня 2021 року за вх. № 4377 запитуваний витяг позивачу не надали. Сама ОСОБА_1 , на неодноразові прохання спеціалістів Управління, свідоцтво про шлюб не надавала.
 
При вирішенні справи суд не поставив під сумнів добросовісність самої ОСОБА_1 та не звернув увагу на те, що у свідоцтві про народження ОСОБА_3 зазначено батька ОСОБА_2 та на те, що сім`я проживала за адресою АДРЕСА_1 . Саме ця квартира, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно у власності ОСОБА_2 з 20 грудня 2013 року.
 
Враховуючи вказане, відповідач завідомо надавала не правдиві відомості при отриманні допомоги.
 
Ухвалене судом першої інстанції рішення призведе до того, що державні кошти у розмірі 70 257.13 грн, які особа неправомірно весь час отримувала, не повернуться до державного бюджету. 
 
На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціальних виплат і компенсацій Центрального району департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради як отримувач адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з листопада 2014 року. Остання мала постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 та у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Донецьк переїхала до м. Миколаєва та проживала з дітьми по АДРЕСА_4 .
 
ОСОБА_1 зверталася із заявами про надання щомісячної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг від 26 листопада 2014 року, 12 серпня 2015 року, 25 лютого 2016 року, 25 липня 2016 року, 19 травня 2017 року, 23 листопада 2017 року, 23 травня 2018 року, 03 грудня 2018 року, 04 червня 2019 року, 18 грудня 2019 року.
 
З першої заяви ОСОБА_4 від 26 листопада 2014 року, яка виконана на бланку заяви, в графи якого вписуються відповідні дані, встановлено, що остання у відомостях про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги зазначила двох дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У верхньому лівому куті цієї заяви мається власноручний допис у шлюбі перебуваю, чоловік не приїхав. 
 
У заявах про призначення допомоги, з якими відповідач зверталась до позивача, зазначала, що у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції немає.
 
На підставі зазначених заяв останній було призначено допомогу на переміщених осіб у складі трьох членів сім`ї (відповідач та дві її неповнолітні дочки) на проживання з 26 листопада 2014 року по 30 листопада 2014 року в сумі 368.33 грн, з 01 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року в сумі 2 210 грн, з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року в сумі 2 167.23 грн, з 01 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року в сумі 1 989 грн, з 01 березня 2015 року по 31 березня 2015 року в сумі 1 946.22 грн, з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 року в сумі 1 768 грн, з 01 травня 2015 року по 31 травня 2015 року в сумі 1 425.81 грн, з 01 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року в сумі 1 140.65 грн, з 01 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року в сумі 1 768 грн щомісяця, з 01 січня 2016 року по 31 січня 2016 року в сумі 684.39 грн, з 01 лютого 2016 року по 28 лютого 2016 року в сумі 304.83 грн, з 01 березня 2016 року по 30 червня 2016 року в сумі 1 768 грн, з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року в сумі 884 грн, з 01 січня 2017 року по 31 липня 2016 року в сумі 684.39 грн, з 01 травня 2017 року по 31 травня 2017 року в сумі 370.71 грн, з 01 червня 2017 року по 31 жовтня 2017 року в сумі 884 грн, з 01 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року в сумі 766.13 грн, з 01 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 884 грн, з 01 січня 2018 року по 31 січня 2018 року в сумі 928.91 грн, з 01 лютого 2018 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 1 000 грн, з 01 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року в сумі 733.33 грн, з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року в сумі 935.48 грн, з 01 січня 2019 року по 31 травня 2019 року в сумі 1 000 грн, з 01 червня 2019 року по 30 червня 2019 року в сумі 966.67 грн, з 01 липня 2019 року по 30 листопада 2019 року в сумі 1 000 грн, з 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 548.38 грн, з 01 січня 2020 року по 31 травня 2020 року в сумі 1 000 грн, з 01 червня 2020 року по 30 червня 2020 року в сумі 566.67 грн, з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 1 000 грн.
 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 липня 2020 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 та на квартиру АДРЕСА_6 .
 
Відповідно повідомлення позивача від 17 липня 2020 року на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про розмір надмірно виплачених коштів, які запропоновано сплатити в добровільному порядку. Проте це повідомлення залишилося без відповіді.
 
Отже, позивач у справі стверджує про те, що відповідач не повідомила позивача про наявність у чоловіка відповідача (члена сім`ї) нерухомості, що є підставою для припинення виплати грошової допомоги, у зв`язку з чим відбулася переплата коштів, стягнення яких є предметом спору у справі. У зв`язку з викладеним позивач стверджує про наявність недобросовісності в діях відповідача.
 
Правовідносини, наявні між сторонами, мають таке правове регулювання.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» Антитерористичним центром при Службі Безпеки України видано наказ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», згідно з яким визначено районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07 квітня 2014 року.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII.
Так, згідно зі статтею 2 цього Закону  Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
За для реалізації положень цього законодавства та з метою обліку осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, прийнята, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України  від 01 жовтня 2014 року № 505, якою затверджено Порядок надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - Порядок).
Саме Порядком врегульовано повноваження органів соціального захисту населення щодо порядку надання, припинення та повернення щомісячної грошової допомоги, яка була призначена внутрішньо переміщеним особам.
Згідно з пунктом 2 Порядку (в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) «грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.."
Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім`ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`являє довідки всіх членів сім`ї про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.
Для отримання грошової допомоги уповноважений представник сім`ї звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання (перебування) з відповідною заявою та пред`являє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та довідки всіх членів сім`ї про взяття на облік осіб, які переміщуються.
У заяві зазначаються такі відомості про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги:
прізвище, ім`я та по батькові;
число, місяць, рік народження;
серія, номер паспорта громадянина України, ким і коли виданий, для іноземців або осіб без громадянства - серія, номер паспортного документа та посвідки на постійне проживання;
реєстраційний номер облікової картки платника податків (не зазначається фізичними особами, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної фіскальної служби і мають відмітку в паспорті);
зареєстроване та фактичне місце проживання (перебування);
реквізити рахунка уповноваженого представника сім`ї в уповноваженому банку, на який перераховуватиметься грошова допомога;
наявність у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції;
наявність у володінні всіх членів сім`ї транспортних засобів (механізмів), що підлягають державній реєстрації та обліку в Державтоінспекції (із зазначенням строку експлуатації з дати випуску);
наявність у будь-кого з членів сім`ї на депозитному банківському рахунку коштів у розмірі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб;
місце роботи осіб працездатного віку та час, з якого особа там працює.
До заяви додається копія свідоцтва про одруження, копії свідоцтв про народження дітей та письмова згода довільної форми про виплату грошової допомоги уповноваженому представнику сім`ї від інших членів сім`ї та згода на обробку персональних даних (пункт 5 Порядку).
Грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім`ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім`ї.
За приписами пункту 6 Порядку (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) грошова допомога не призначається у разі, коли, зокрема, будь-хто з членів сім`ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.
Суд зазначає, що в даному Порядку № 505 чітко встановлено в яких випадках повертаються суми грошової допомоги.
В абзаці другому та третьому пункту 11 цього Порядку вказано, що суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.
Тобто, повернення або стягнення надміру перерахованих сум грошової допомоги може мати місце тільки в тому разі, коли уповноважений представник сім`ї під час звернення за призначенням допомоги (продовженням виплати) свідомо подав недостовірні відомості про обставини, які згідно з пунктом 6 Порядку є підставою не призначати допомогу взагалі.
Відповідно до пункту 12 Порядку виплата грошової допомоги може бути припинена, за підстав які визначені в даній нормі (перелік вичерпний), але щодо повернення, то тільки за правилами пункту 11 Порядку така допомога може бути повернута.
Повернення надміру виплачених сум грошової допомоги ґрунтується на засадах регулювання зобов`язальних відносин з набуття майна без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України), тобто цивільних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, на яку посилається позивач у позові, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Наведена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, для застосування положень частини 1 статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах необхідно довести, що виплата компенсації за надані соціальні послуги є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату або отримувач допомоги недобросовісно її набув.
При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.
На думку апеляційного суду, Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради не доведено відповідними доказами, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_1 та остання перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а отже не доведено недобросовісність поведінки відповідача, яка полягає у невиконанні нею обов`язку повідомити про наявність у члена сім`ї у володінні житлового приміщення при призначені державної допомоги. 
Відповідно до частини 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язку, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12 ЦПК України).
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 при зверненні до позивача вперше 26 листопада 2014 року, а також в подальшому, зазначала членами своєї сім`ї двох неповнолітніх дітей, дані про яких зазначала в своїй заяві, копії свідоцтва про шлюб не надавала, членом своєї сім`ї будь-кого крім двох доньок жодного разу не зазначала. У рішеннях позивача про призначення допомоги також зазначаються три члена сім`ї, які є переміщеними особами та яким виплачується допомога на проживання.
Той факт, що ОСОБА_1 зазначила власноручно на заяві від 26 листопада 2014 року «в браке состою» не є підставою вважати, що  ОСОБА_2 , на якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 та на квартиру АДРЕСА_6 є чоловіком ОСОБА_1 , а відтак і членом її сім`ї, з огляду на таке.
 
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 СК України).
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, за реєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану ( частина 1 статті 21 СК України).
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина 2 статті 21 СК України).
Отже належним доказом підтвердження шлюбних відносин у даному випадку є свідоцтво про шлюб чоловіка та жінка або виписка з актового запису органів державної реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. Між тим такі докази відсутні в матеріалах справи.
Також не можуть бути підтвердженням шлюбу запис про батька в свідоцтві про народження дитини ОСОБА_3 , на що посилається позивач у доводах апеляційної скарги.
У прохальній частині апеляційної скарги скаржник заявив клопотання про витребування у відділу ДРАЦС у м. Миколаєві Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 , посилаючись на відмову Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 05 червня 2021 року № 109-38/684, отримано позивачем 10 червня 2021 року, у видачі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_1 та інших осіб.
Апеляційний суд дійшов висновку, що підстави для задоволення такого клопотання про витребування доказів відсутні.
В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Частинами 1-4 статті 83 ЦПК України визначений наступний порядок подання доказів.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подавати докази з поданням позорвної заяви
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно із вимогами статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах 2 та 3 статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли можливим є витребування судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку – відповідача, його представника).
Таким чином при поданні учасником справи клопотання про витребування доказів, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку не витребування таких доказів у суді першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх витребування, подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка заявляє таке клопотання.
Проте судом апеляційної інстанції встановлено, що скаржник з часу звернення до суду з позовом (16 листопада 2021 року) та протягом усього часу розгляду справи не заявляв зазначених клопотань в суді першої інстанції, незважаючи на те, що у позивача вже була відмова Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 05 червня 2021 року у витребуванні відповідного доказу.
Провадження у цій справі було відкрито судом першої інстанції 04 лютого 2022 року та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 03 березня 2022 року. Розгляд справи в суді першої інстанції неодноразово відкладався з причин неявки сторін, а в подальшому 17 травня 2023 року представник позивача надав до суду першої інстанції заяву про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами справи ( а.с. 76).
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що відсутні визначені статтею 367 ЦПК України підстави для витребування нових доказів в суді апеляційної інстанції, оскільки заявником не наведено об`єктивних причин, які унеможливили їх витребування та подання до суду першої інстанції.
Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний самостійно витребувати письмові докази для вирішення спору, оскільки відповідно до частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте таких випадків у справі, що переглядається, апеляційним судом не встановлено.
До апеляційної скарги позивач долучив письмові докази, зокрема, копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , копії свідоцтв про народження дітей відповідача, копія інформаційного листа від Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану.
        Між тим, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції відповідно до частини 1 статті 83 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
         Проте судом апеляційної інстанції встановлено, що скаржник в апеляційній скарзі на виконання вимог пункту 7 частини 2 статті 356,  частини 3 статті 367 ЦПК взагалі не заявляв про долучення додаткових доказів, не обґрунтовував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів у встановлений строк, як і не доводив неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.
         Таким, чином позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.  
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради залишити без задоволення .
Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від   28 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 05 грудня 2023 року.