ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8213/23 Справа № 235/101/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Гапонова А.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Санамян Ольга Олегівна, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року в цивільній справі номер 235/101/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Святошинський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання батьківства та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа – Святошинський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання батьківства та стягнення аліментів, з урахуванням уточнених позовних вимог обґрунтовувала свої вимоги тим, що з 2003 року позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Від сумісного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_3 . 
Оскільки позивачка та відповідач в офіційному шлюбі не перебували, з метою отримання свідоцтва про народження, позивачка вказала батьком дитини неіснуючого ОСОБА_4 у відповідності до ст. 135 СК України. 
З відповідачем по справі позивач двічі реєструвала шлюб: спочатку у 2004 році, який було розірвано 28 вересня 2005 року, повторно 12 березня 2009 року, який був розірваний рішенням Будьонівського районного суду м. Донецьк від 19 серпня 2011 року. 
Від сумісного проживання з відповідачем сторони мають ще одну спільну дитину - дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідач не оспорював факту батьківства по відношенню обох доньок, обіцяв владнати питання щодо визнання батьківства по відношенню до дочки ОСОБА_6 . 
Проте, починаючи з 2019 року з незрозумілих для позивачки причин відповідач повідомив, що не визнає свого батьківства, перестав відповідати на телефонні дзвінки, в межах листування ображав її та дочку, матеріальної допомоги на утримання дочки не надавав. 
При цьому, відповідач є здоровою та працездатною людиною. 
Зважаючи, що батьком ОСОБА_3 є відповідач, який у встановленому статтею 126 СК України спосіб не подав заяву про визнання батьківства, то таке батьківство повинно бути визначено в судовому порядку. Крім того, являючись батьком дитини, 
відповідач зобов`язаний утримувати дитину. 
Позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; внести зміни до актового запису про народження №342, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Будьонівського районного управління юстиції м. Донецьк від 30 липня 2003 року, де зазначити батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі частини всіх видів доходу щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 лютого 2021 року і до досягнення дитиною відповідного віку; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, про визнання батьківства, стягнення аліментів – відмовлено (т. 1, а.с. 180-182).
Постановою Донецького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2021 року було залишено без змін (т. 2, а.с. 198-203).
Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3, а.с. 74-78).
Розпорядженням Верховного Суду №17/0/9-22 від 08 квітня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської областей)» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Красноармійського міськрайонного суду Донецької області – Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська.
26 січня 2023 року позивачкою збільшено позовні вимоги в частині початку строку стягнення аліментів на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Просила стягнути аліменти з 08.02.2011 року і до досягнення дитиною відповідного віку. Також просила стягнути аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму після досягнення вісімнадцятиріччя та до досягнення двадцяти трьох років у зв`язку з навчанням доньки ОСОБА_3 .
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Святошинський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання батьківства та стягнення аліментів – задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Внесено зміни до актового запису №342 від 30 липня 2003 року, вчиненого відділом реєстрації актів громадянського стану Будьонівського районного управління юстиції м. Донецька, про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказавши в графі батько – « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин України».
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 , допустивши негайне виконання рішення суду в 
частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26 січня 2023 року і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 , допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн та витрати за складання висновку генотипоскопічного дослідження у розмірі 12950,00 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
Із вказаним рішенням в частині стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 не погодилась позивачка ОСОБА_1 , просила апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, яким задовольнити вимоги позивачки в частині стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, порушенні норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Під час розгляду справи суд першої інстанції не повідомив позивачку про прийняття заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 та позбавив її надати додаткові докази, що свідчать про ухиляння відповідача від сплати коштів на утримання ОСОБА_3 , які було необхідно надати лише після прийняття заяви про збільшення позовних вимог, без цієї умови жодного сенсу їх надання не було.
Позивачка про розгляд справи по суті теж не була повідомлена. Суд першої інстанції, як з`ясувалось з постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року, по даній справі ухвалював більшість своїх ухвал усними протокольними ухвалами, не повідомляючи позивачку. 
З самого початку розгляду даної позовної заяви відповідач вводив суди, як першої так і апеляційної та касаційної інстанцій, в оману, посилаючись на те, що він знаходився в м. Донецьк.
Однак, він перемістився з окупованої території до м. Києва задовго до звернення позивачки до суду та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєструвався як ФОП з 14.09.2021 року, пропрацював ФОП до 21.06.2023 року згідно з відповідними реєстрами.
Позивачка неодноразово зверталась за весь останній період від дня народження доньки ОСОБА_6 до відповідача стосовно сплати хоча б будь-яких коштів на утримання дитини у вигляді аліментів, але відповідач обіцянками стосовно визнання батьківства вводив в оману, як позивачку так і доньку ОСОБА_6 , тим самим шантажуючи позивачку стосовно намагань щодо звернення до суду з цього приводу. Доказом того факту, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати є пояснення наведені у даній заяві. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦПК України пояснення учасників справи також є доказами по справі. Також у матеріалах справи є теж відповідні докази цього факту претензії переписка тощо.
На теперішній час, починаючи з вересня 2020 року донька ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання у Горлівському інституті іноземних мов Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет» на факультеті романо-германських мов (ФРГМ).
Відповідач перебуває в працездатному віці, являючись батьком дитини, зобов`язаний утримувати її до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально.
Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст. 188 Сімейного Кодексу України, немає.
Позивачка надала суду у додатках до заяви про збільшення позовних вимог докази того, що відповідач не сплачує аліменти та не сплачує хоча б будь-яких коштів на утримання своєї другої дитини ОСОБА_7 , що є також доказом ухиляння від сплати аліментів, тобто відповідач систематично з початку народження дитини робить все щоб не сплачувати аліменти. 
В додатках до заперечень та клопотання відповідач надав фотокопії Витягу з Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 , де зазначається, що він мав дохід у певні періоди часу.
Наданий відповідачем Витяг з Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2  взагалі нічого не пояснює та не доводить його скрутний матеріальний стан, більш того ним до суду не надано навіть відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. 
Посилання відповідача у змісті заперечення та клопотання на відсутність можливості надавати матеріальну допомогу доньці, у зв`язку з тим, що на його утриманні знаходяться двоє дітей та дружина не характеризують у повній мірі майновий стан відповідача за попередні періоди, оскільки, останній не є особою з інвалідністю або пенсіонером за віком, відповідно є працездатною особою. Доказів того, що на його утриманні знаходяться двоє дітей та дружина не надано. 
Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ним не було отримано доходів з інших джерел відповідачем до клопотання не долучено.
Відповідач стверджує, що йому невідомо чи проводить навчальний процес даний навчальний заклад, чи проводиться навчання саме в приміщеннях цього навчального закладу, отже, відповідач ставить під сумнів загальновідому інформацію. 
Проте, матеріальний стан ОСОБА_3 підтверджений довідкою з навчального закладу та довідкою ВПО, які були надані суду і відображені в матеріалах справи, де вказано що донька проживає разом з матір`ю та є також ТПО.
Відповідач не надав доказів того, що на його утриманні перебувають дружина ОСОБА_8 та два сина ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2021 року у справі №755/12768/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98845626) стосовно заявниці ОСОБА_8 , яка звернулась із заявою про встановлення факту народження дитини ОСОБА_10 , встановлено, що батьком ОСОБА_10 , який народився в м. Донецьк, Донецька обл., Україна, є громадянин України ОСОБА_2 . 
Отже, відповідач надав завідомо неправдиві спотворені дані відносно факту одруження з ОСОБА_8 . 
Також із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Санамян О.О., просив апеляційний суд рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2023 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів залишити без задоволення.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що було ухвалено з порушенням процесуальних та матеріальних прав відповідача.
В матеріалах справи наявна постанова Верховного Суду України від 19.01.2022 року, відповідно до якої Верховний Суд, повертаючи справу на новий розгляд до суду 1 інстанції, надав відповідні рекомендації та вказівки, які в подальшому має виконати суд 1 інстанції, під час розгляду справи.
В постанові Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо призначення експертизи, проведення якої мав би доручити експертній установі, яка відповідно має повноваження на проведення такого дослідження, тим самим ухилився від призначення експертизи.
Верховний Суд чітко зазначив про те, що експертиза має бути призначена, чого не відбулось і в черговий раз суд першої інстанції проігнорував вказівки Верховного Суду, які є обов`язковими до 
виконання.
З оскаржуваного рішення вбачається, що рекомендації та вказівки Верховного Суду були виконані лише частково судом першої інстанції, а саме: в частині аналізу наданих свідками показань. 
Щодо експертизи, а точніше — її призначення та самостійного визначення експерта чи експертної установи, суд першої інстанції посилався на те, що, хоча Медико-генетичний центр «Мама - Папа» не має статусу експертної установи, проте стаття 53 СК України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті до уваги судом, що з достовірністю підтверджують батьківство. 
Суд першої інстанції кожного разу, обґрунтовуючи той чи іншим розмір аліментів, які вважав за необхідне стягнути з відповідача, приділяв уваги тому, що відповідач вже сплачує на одну дитину аліменти у розмірі 1/3 частини всіх його доходів, має ще двох малолітніх дітей на утриманні, але при цьому стягнув з ОСОБА_2 аліменти на двох доньок, сукупний розмір яких складає 0,458% – тобто частину доходів. Таким чином, позивачка має отримувати кожного місяця половину доходів відповідача, а на іншу половину відповідач має утримувати ще чотирьох осіб: себе, двох малолітніх дітей, дружину та сплачувати ще, окрім всього цього, оренду квартири, садочок, школу, комунальні, тощо.
Суд в рішенні особисто зазначає, що ОСОБА_3 навчається на денній формі, форма навчання бюджетна. Більш того, виходячи з місця розташування навчального закладу можна прийти до висновку, що навчання проходить в онлайн режимі, що значно економить не тільки час, але і гроші. Доказів на підтвердження несення позивачкою будь-яких щомісячних витрат на навчання доньки остання не надала, у той час, коли відповідач надав докази про те, що виховує малолітніх синів, що станом на сьогодні припинив діяльність ФОП, так як повномасштабне вторгнення РФ на територію України дуже негативно відобразилось на багатої кількості малого бізнесу.
Виходячи з наведеного вище, потреба у матеріальній допомозі повинна бути доказана відповідними доказами, а не обмежуватись лише наданням довідки з Вищого навчального закладу, яка містить інформацію лише про термін навчання та місце навчання. Цивільно-процесуальний кодекс України вимагає у сторін доводити та підтверджувати обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.
Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився низки порушень, проігнорував вказівки Верховного Суду, не приділивши уваги рекомендаціям вищої судової інстанції. При стягненні аліментів з відповідача не врахував наявності ще двох дітей, сплату аліментів на утримання його та позивачки доньки в розмірі 1/3 частки. Тобто, своїм рішенням фактично зобов`язав відповідача щомісяця сплачувати аліменти в розмірі 50% всіх його доходів на двох дітей, одна з яких є повнолітньою.
Від позивачки ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , в якому позивачка вказала, що з наведеними в ній доводами не погоджується.
Відповідач в своїй апеляційній скарзі вирвав з контексту вказаної постанови частину, що суд першої інстанції ухилився від обов`язку призначення експертизи у цій справі, зокрема, суд, встановивши, що визначена ним для проведення судової експертизи медична установа, не є експертною установою, не вирішив питання щодо призначення експертизи у справі, проведення якої мав би доручити експертній установі, яка відповідно має повноваження на проведення такого дослідження. Але в постанові Верховний Суд вказав, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, колегія суддів виходить із того, що доцільність призначення експертизи у цій справі, як спосіб здобуття доказів, кореспондується з предметом заявлених вимог – визнання батьківства. А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухилився від обов`язку призначення експертизи у цій справі, зокрема, суд, встановивши, що визначена ним для проведення судової експертизи медична установа, не є експертною установою, не вирішив питання щодо призначення експертизи у справі, проведення якої мав би доручити експертній установі, яка відповідно має повноваження на проведення такого дослідження. Іншим доказам у справі – показам свідків та документам, наданим позивачкою на підтвердження заявленого позову, суд також не надав належної оцінки.
Указане свідчить про те, що суди попередніх інстанцій не врахували вищезазначені положення ЦПК України та статті 128 СК України, відповідно до якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані 
відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
ОСОБА_2 міг сам звернутись з відповідним клопотанням до суду, але він ухилявся від проходження експертизи та вводив суди в оману, оскільки 14.09.2021 року відповідно до наданої ним же в апеляційній скарзі виписці він не знаходився в м. Донецьк, а був вже в м. Київ, цю інформацію він приховує від позивачки та виконавчої служби. 
Відповідач стверджує, що на його утриманні знаходяться дружина ОСОБА_8 та два сина ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте документів, які б підтверджували шлюб з ОСОБА_8 ним не надано.
Позивачка зауважує, що відповідач має в повній мірі сплачувати судовий збір в декількох судових справах, але аліменти на жодну з двох доньок не сплачує та заборгованість не сплачує. 
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Санамян О.О., представник третьої особи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, сторони надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 220-221, 219).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, 17 червня 2003 року у позивачки ОСОБА_11  народилася дочка -  ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії  НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Будьонівського районного управління юстиції м. Донецька від 01 серпня 2003 року, актовий запис №342. Відомості про батька дитини – ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , були внесені до актового запису про народження зі слів матері на підставі її заяви, тобто запис про батька вчинено відповідно до частини 1 статті 135 СК України. (а.с. 9, том 1). 
У 2004 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який було розірвано 28 вересня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 28 вересня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного 
управління юстиції м. Донецька (а.с. 6, том 1). 
12 березня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вдруге зареєстрували шлюб, і цього не оспорюють сторони.
ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивачки та відповідача народилася дочка - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, актовий запис №879 (а.с. 10, том 1).
Рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 19 серпня 2011 року у справі №2-1645/11 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 7-8, том 1).
З листа Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №19/10/2/2-25347-20 від 27 жовтня 2020 року вбачається, що судову молекулярно-генетичну експертизу з установлення біологічного батьківства відносно дитини з використанням біологічних зразків родичів особи, яка заявлена біологічним батьком, але зразки якої не надані для проведення зазначеної експертизи, в установах Експертної служби МВС України не проводять (а.с. 9, том 2).
Подібні відповіді надані у відповідь на запити ОСОБА_1 Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз, Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (а.с. 9зв, 10зв, 11-11зв, 12, том 2).
За клопотанням позивачки ОСОБА_1 , ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року призначено судово-генетичну експертизу, виконання якої доручено Медико-генетичному центру «Мама-Папа», на вирішення якої поставлене наступне питання: Чи мають ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільного батька (а.с. 74, том 1).
Згідно з висновком генотипоскопічного дослідження №29850 від 05 квітня 2021 року, складеним Медико-генетичним центром «Мама-Папа», ґрунтуючись на результатах, отриманих при аналізі індивідуалізуючих маркерів Х-хромосоми, ймовірність того, що донор зразка передбачувана сестра « ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 » і донор зразка передбачувана сестра « ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 » є кровними сіблінгами, тобто мають обох спільних батьків, становить 99,999999%, оскільки у них виявлено збіг алелів умовно батьківського походження по всіх 12 проаналізованих STR-локусах. Ймовірність спорідненості в 422127000000 разів вища, ніж у випадкових людей загальної популяції (а.с. 105-122, том 1). 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 51-51зв, том 4).
У довідці форми ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України вбачається, що дохід відповідача ОСОБА_2 у 2020 році склав 7200,00 грн, у 2021 році – 42700,00 грн, у 2022 році – 13000,00 грн (а.с. 219, том 3).
З рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 18 листопада 2011 року по справі №2-2016/11, видно, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2011 року. 
Відповідно до свідоцтв про народження відповідач ОСОБА_2 є батьком ще двох дітей, матір`ю яких є ОСОБА_8 , а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с. 215, 216, том 3).
З довідки №112 від 01 березня 2023 року, виданої Горлівським інститутом іноземних мов Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет», вбачається, що ОСОБА_3 дійсно є здобувачем першого (бакалаврського) рівня вищої освіти ІІІ курсу факультету романо-германських мов денної форми здобуття освіти (бюджет), термін навчання в інституті – з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року (а.с. 247, том 3).
До справи долучено фотознімками сторін та ОСОБА_3 (а.с. 27зв – 29, 166зв – 186, том 2).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з можливості відповідача надавати позивачці аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , саме у встановленому судом розмірі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині спору про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, а саме за період з 08 лютого 2011 року до дати пред`явлення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав та доведеності для такого стягнення аліментів за минулий час.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають нормам права та фактичним обставинам справ.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом наведеного положення закону судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право позивача.
У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Як роз`яснив у пунктах 3, 9 Пленум Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. При розгляді справ щодо батьківства рішення відповідно до статей 213, 215 ЦПК України має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Відповідно до статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. 
Відтак, підставою для встановлення батьківства (визнання батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.
Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в частині спору про визнання батьківства та стягнення аліментів у певному розмірі в межах доводів та вимог апеляційних скарг апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши на основі дослідження всіх наявних у справі доказів у їх сукупності та співставленні, їх належної оцінки, правильного визначення характеру спірних правовідносин і норм права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог позивачки ОСОБА_1 в частині визнання батьківства та стягнення аліментів у певному розмірі, вказавши, що позивачкою доведено, що сторони перебували у близьких стосунках, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 . За час спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно утримували та виховували ОСОБА_3 , відповідач визнавав її як свою дочку, а також правильно врахував висновок генотипоскопічного дослідження №29850 від 05 квітня 2021 року, відповідно до якого діти ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають обох спільних батьків з ймовірністю 99,999999%, біологічним батьком ОСОБА_12 є саме відповідач по справі – ОСОБА_2 , оскільки частина 3 статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство, оцінивши його в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.
При цьому зазначив, що належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростували висновок суду про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стороною відповідача суду не надано, та констатував, що під час розгляду справи жодною зі сторін не було заявлено клопотання про призначення судово-генетичної експертизи, а суд не може призначити судово-генетичну експертизу з власної ініціативи, без надходження від хоча б однієї зі сторін відповідного клопотання про це. 
Що стосується розміру стягнутих аліментів та періоду їх стягнення, апеляційний суд також вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог, врахувавши вимоги статті 182 СК України, оскільки відповідач ОСОБА_2 має інших неповнолітніх дітей, в тому числі і позивачки, та позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів, що у період з 08 лютого 2011 року по 11 січня 2021 року відповідач вчиняв дії щодо ухилення від сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 . 
Отже, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 з цього приводу доводи, є безпідставними.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Інші доводи, наведені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судові рішення, які відповідають вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, витрати ОСОБА_2 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Санамян Ольга Олегівна, залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 27 листопада 2023 року.

Суддя: