ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 року          м.Дніпро         Справа №  904/5352/18
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач, 
суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2023 (головуючий суддя Колісник І.І., судді: Мілєва І.В., Татарчук В.О.)   

у справі № 904/5352/18
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив"
про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 (головуючий колегії – Назаренко Н.Г., судді: Євстигнеєва Н.М., Суховаров А.В.) позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" про стягнення заборгованості в розмірі 61053882,13 грн за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 задоволено у повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" прострочену заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна у розмірі 24055250,78 грн, прострочену заборгованість з винагороди за користування майном в розмірі 24  413 709,27 грн; пеню за порушення грошового зобов`язання 10  724 515,61 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 616 700 грн.
На виконання зазначеного рішення суду 26.06.2019 видано відповідний наказ.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.08.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 у справі № 904/5352/18 повернуто без розгляду заявникові.
13.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на адресу суду надійшла заява про визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі 904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 на суму 24  055 250,78 грн та пені, нарахованої на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016, на суму 5  322 577,10 грн.  
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2023 у справі № 904/5352/18 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" про визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі № 904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у сумі 24 055 250,78 грн та пені в сумі 5322577,10 грн – задоволено частково.
Визнано таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі № 904/5352/18 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна на суму 24 055 250,78 грн.
В іншій частині заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" залишено без задоволення. 
Не погодившись з вказаною ухвалою Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2023 у справі № 904/5352/18 в частині задоволення та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Наголошує, що Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено право лізингоодержувача вимагати повернення лізингових платежів у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця.
За твердженням скаржника, договір було розірвано з ініціативи лізингодавця АТ КБ "Приватбанк" внаслідок несплати ТОВ "Буран Актив" лізингових платежів, тому АТ КБ "Приватбанк" має визначене чинним законодавством та умовами договору фінансового лізину № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 право вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача та сплати лізингоодержувачем усіх лізингових платежів до дати припинення договору, частина з яких уже була стягнута рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 у справі № 904/5352/18; укладені між сторонами договір фінансового лізингу та додаткова угода про його розірвання не дають права боржнику вимагати повернення виконаного за договором. 
Вказує, що закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
На думку апелянта, факт розірвання договору фінансового лізину №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 з ініціативи лізингодавця не є підставою для припинення визначених договором зобов`язань, оскільки відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, частини першої статті 202 Господарського кодексу України такою підставою є виконання, проведене належним чином.
Стверджує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" не доведено та нормативно не обґрунтовано факту припинення його зобов`язань за договором фінансового лізингу після набрання рішенням суду від 29.05.2019 у справі № 904/5352/18 законної сили, а відтак вважає, що заявник фактично намагається здійснити перегляд і зміну рішення суду у непередбачений законом спосіб.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
11.09.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача (боржника) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін.
В судовому засіданні 23.11.2023 приймали участь представники сторін поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представник позивача (стягувача, апелянта) в судовому засіданні 23.11.2023 просив суд апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу в оскаржуваній частині скасувати й постановити нове рішення – про відмову в задоволенні заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.
Представник відповідача (боржника) наполягав на необхідності залишення скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення – без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" про стягнення заборгованості в розмірі 61  053 882,13 грн за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 задоволено у повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" прострочену заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна у розмірі 24055250,78 грн, прострочену заборгованість з винагороди за користування майном в розмірі 24413709,27 грн; пеню за порушення грошового зобов`язання 10  724 515,61 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 616 700 грн.
На виконання зазначеного рішення суду 26.06.2019 видано відповідний наказ.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.08.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 у справі № 904/5352/18 повернуто без розгляду заявникові.
13.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на адресу суду надійшла заява про визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі 904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 на суму 24  055 250,78 грн та пені, нарахованої на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016, на суму 5  322 577,10 грн.
В обґрунтування заяви боржник зазначав, що фактичними обставинами, які є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає частковому виконанню, є факт розірвання договору фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 з 12.12.2019, яке відбулося шляхом укладення до цього договору додаткової угоди від 11.12.2019.
Наслідком такого розірвання договору є складання актів прийому-передачі майна від 12.12.2019, 13.12.2019, 16.12.2019, 17.12.2019 та 18.12.2019, за якими об`єкти лізингу фактично були передані (повернуті) АТ КБ "Приватбанк".
Боржник вважає, що розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняє обов`язок ТОВ "Буран Актив" на сплату лізингових платежів та припиняє право Банку на їх отримання; зобов`язання лізингоодержувача (боржника) перед лізингодавцем (стягувачем) за наказом господарського суду № 904/5352/18 від 26.06.2019 (про оплату лізингових платежів у рахунок вартості об`єктів лізингу, як попередньої оплати, у вигляді їх примусового стягнення) не відповідають наслідкам розірвання договору.
Також, на думку боржника, на теперішній час є припиненим зобов`язання зі сплати пені за наказом суду у розмірі 5 322 577,10 грн, що є пропорційною сумою до припиненого зобов`язання зі сплати лізингових платежів у рахунок вартості об`єктів лізингу.
На підтвердження своєї правової позиції заявник посилався на постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20.
Правовою підставою поданої заяви боржник визначив, серед іншого, статті 693, 546, 549 Цивільного кодексу України, статтю 328 Господарського процесуального кодексу України. 
Частково задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що лізингові платежі, які ТОВ "Буран Актив" мало сплачувати на користь АТ КБ "Приватбанк" як частину відшкодування вартості об`єктів лізингу, за своєю суттю є попередньою оплатою у рахунок придбання об`єктів лізингу, які в подальшому лізингодавець мав обов`язок передати лізингоодержувачу у власність.
У зв`язку з розірванням з 12.12.2019 договору фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 шляхом укладення додаткової угоди від 11.12.2019 до цього договору та поверненням лізингодавцю об`єктів фінансового лізингу за підписаними сторонами актами прийому-передачі майна від 12.12.2019, 13.12.2019, 16.12.2019, 17.12.2019 та 18.12.2019, обов`язок у стягувача передати об`єкти лізингу відсутній, що, у свою чергу, припиняє обов`язок боржника як щодо сплати лізингових платежів після розірвання договору, так і щодо сплати прострочених/невнесених лізингових платежів до розірвання договору, оскільки право на їх повернення як попередню оплату у разі сплати за неотриманий товар, а відтак і звільнення від їх стягнення презюмується відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України та усталеної практики Верховного Суду. 
За таких обставин убачаються наявними підстави для задоволення заяви боржника про визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі №904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 на суму 24  055 250,78 грн. 
Водночас, щодо вимоги боржника про визнання наказу господарського суду від 26.06.2019 у справі №904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення пені, нарахованої на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 на суму 53  225 77,10 грн, суд дійшов висновку, що закінчення строку договору внаслідок його розірвання за згодою сторін відповідно до положень частини четвертої статті 631 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 180 Господарського кодексу України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
З огляду на це відсутні підстави для визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі № 904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення пені в сумі 5 322 577,10 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апелянт оскаржує ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі 904/5352/18 лише в частині задоволення судом заяви ТОВ "Буран Актив" про визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі № 904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню, а саме в частині стягнення з ТОВ "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна на суму 24 055 250,78 грн, відтак апеляційне провадження здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги і судом не перевіряється законність та обґрунтованість ухвали в іншій (неоскаржуваній) частині.
Так, статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Статтею 326 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ч. 4 ст. 328 ГПК України про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. 
Підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання. 
Враховуючи імперативні приписи ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 18, 326 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення ст. 328 Господарського процесуального кодексу України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.
Отже, дослідженню, в даному випадку, підлягають обставини наявності визначених процесуальним законодавством підстав визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" про стягнення заборгованості в розмірі 61 053 882,13 грн за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 задоволено у повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" прострочену заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна у розмірі 24 055 250,78 грн, прострочену заборгованість з винагороди за користування майном в розмірі 24 413 709,27 грн; пеню за порушення грошового зобов`язання 10 724 515,61 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 616700 грн.
Колегія суддів зауважує, що на час прийняття господарським судом вищенаведеного рішення у даній справі, судове рішення відповідало фактичним обставинам, що існували між сторонами на той час, а саме відповідало вимогам діючого Договору фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 та перебуванню предмету лізингу (нерухомого майна) у володінні лізингоодержувача (ТОВ «Буран Актив»).
Натомість на теперішній час фактичні обставини, що існували на час прийняття рішення та видачі наказу, суттєво змінилися.
Фактичними обставинами, що є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає частковому виконанню, є факт розірвання Договору фінансового лізингу на підставі Додаткової угоди від 11.12.2019 до договору фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016, ініціатором укладення якої виступив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т. 3 а.с. 37), а також підписання між сторонами Актів прийому-передачі майна від 12.12.2019, 13.12.2019, 16.12.2019, 16.12.2019, 17.12.2019, 18.12.2019, за якими одержане за Договором майно (предмет фінансового лізингу), було повернуте Лізингоодержувачем банку (т. 32 а.с. 38-44).
Слід наголосити, що за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 сторони погодили наступні види лізингових платежів, а саме, - лізинговий платіж у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, та лізинговий платіж, як винагороду лізингодавця за отримане у лізинг майно. Про сплату саме цих видів платежів вказано сторонами у п. 1.4, та п.п. 2.1-2.3 Договору фінансового лізингу та Додатку № 2 до Договору (Графік лізингових платежів (Відшкодування вартості майна)).
При цьому будь-яких інших призначень цим видам лізингових платежів, ані ж ті, що зазначені у Закону України «Про фінансовий лізинг», цим договором окремо не надано. Цей договір також не передбачає трансформацію цих видів лізингових платежів у інші види платежів за договором при настанні якихось подій (у тому числі таких, як розірвання договору), або перетворення їх у вид відповідальності за порушення лізингоодержувачем умов договору.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). 
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. 
За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Як передбачено ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Статтею 628 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Таким чином, з огляду на положення Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільним кодексом України, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. 
Апеляційний суд зазначає, що на правовідносини, які склалися між сторонами щодо одержання АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність ТОВ «Буран Актив», поширюються загальні положення про купівлю-продаж. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постановах від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16, від 09.07.2018 у справі № 911/2449/17, від 21.02.2020 у справі №910/10191/17.
В свою чергу, у п.п. 6.24, 6.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначено, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Так, статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
За змістом та суттю умов договору лізингу та норм Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу.
Як передбачено ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняється.
Отже, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу, внаслідок чого зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) - з поставки об`єкті лізингу (товару),          у лізингоодержувача (покупця) - з оплати її вартості, тобто, з внесенням попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.
Подібних висновків щодо природи договору лізингу, лізингових платежів за ним та щодо наслідків його розірвання для сторін дійшов і Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 по справі № 904/2357/20, зазначивши, що «Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній.» (п. 8.4).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зауважила, що Лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів (п. 6.28).  
Тому, аналізуючи умови договору та структуру лізингових платежів, колегія суддів констатує, що умовами укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 не передбачено, що у випадку розірвання договору як за ініціативою лізингодавця так і за згодою сторін, лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушенням умов договору лізингу. 
Стягнуті за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 у справі № 904/5352/18 лізингові платежі на загальну суму 24 055 250,78 грн., як частина відшкодування вартості предмету лізингу за Договором фінансового лізингу, за своєю суттю є попередньою оплатою у рахунок придбання об`єктів лізингу, які в подальшому лізингодавець (АТ КБ «ПРИВАТБАНК») зобов`язувався передати лізингоодержувачу (ТОВ "Буран Актив") у власність.
Водночас, розірвання Договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняє обов`язок ТОВ «Буран Актив» на сплату цих лізингових платежів, та припиняє право Банку на їх отримання. 
Отже, боржник правомірно посилається на положення ч. 2 ст. 693 ЦК України як на підставу відсутності свого обов`язку перед стягувачем (лізингодавцем) щодо сплати на користь останнього лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016, який розірвано з 12.12.2019.
З цих мотивів апеляційний суд відхиляє твердження скаржника про протилежне.
Таким чином, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежей, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), себто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.
В свою чергу, зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється, а вимога щодо сплати цього виду лізингового платежу вже є безпідставною.
Необхідно зазначити, що згідно ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Доказів виконання судового наказу від 26.06.2019 сторонами не надано, матеріали справи № 904/5352/18 таких не містять.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Чинним процесуальним законодавством передбачено механізм визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, зокрема, в разі відсутності відповідного обов`язку боржника.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виснував, що правовий механізм визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, не обмежено переліком обставин, а пов`язується з наявністю самого обов`язку, про що свідчать постанови від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 14.06.20218 у справі № 914/4134/15, від 06.07.2018 у справі № 918/882/15, від 18.07.2022 у справі № 917/313/18.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з моменту розірвання Договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу лізингодавцю у боржника - ТОВ «Буран Актив» припинився обов`язок сплачувати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» присуджену до стягнення за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 у справі № 904/5352/18 прострочену заборгованість по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за Договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 у сумі 24 055 250,78 грн. простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна.
Натомість на цей час зобов`язання лізингоодержувача (покупця) - ТОВ «Буран Актив» перед лізингодавцем (продавцем) - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за наказом про примусове виконання рішення № 904/5352/18 від 26.06.2019 (про оплату лізингових платежів в рахунок вартості об`єкті лізингу, як попередньої оплати, у вигляді їх примусового стягнення), не відповідають наслідкам розірвання договору та повернення об`єктів лізингу, передбачених ч. 2 ст. 653, ч. 2 ст. 693 ЦК України. Тобто, попри припинення в подальшому зобов`язання лізингоодержувача по сплаті лізингових платежів (попередньої оплати), таке зобов`язання залишається існувати за вищенаведеним наказом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
У разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. 
Згідно з практикою ЄСПЛ поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (п. 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; п. 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; п. 65 рішення від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).
ЄСПЛ вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014).
У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) may, рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 cm. 6 Конвенції.
Отже, суди мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності, з метою уникнення надмірного формалізму із додержанням балансу між доступом до правосуддя та повагою до принципу res judicata. 
Варто зазначити, що у боржника відсутній будь-який інший дієвий правовий механізм захисту його прав, зокрема, домогтися перегляду судового рішення через значний проміжок часу без передбаченої процесуальним законом процедури або вимагати повернення з позивача присудженої, але фактично нестягнутої суми у судовому порядку, окрім як визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.
Таким чином, є правомірним визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі №904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Буран Актив" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 на суму 24 055 250,78 грн.
Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що заявник фактично намагається здійснити перегляд і зміну рішення суду у непередбачений законом спосіб.
Щодо аргументів скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ч.ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України про те, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, а також п. 6.2.4 Договору та Додаткової угоди від 11.12.2019 до Договору, апеляційний суд зазначає таке.
За умовами п. 6.2.4 Договору Лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього Договору.
А як передбачено п. 3 Додаткової угоди від 11.12.2019 у зв`язку з розірванням Договору, Лізингоодержувач не має права вимагати повернення того, що було виконане ним за зобов`язанням до моменту розірвання договору.
Проте, згідно ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 559/1605/18, при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
Частиною 4 ст. 653 ЦК України визначені відповідні наслідки розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим, положення ч. 2 ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару. 
З огляду на що, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на положення Договору фінансового лізингу, оскільки вони регулюють загальні підстави неповернення лізингодавцем отриманих від лізингоодержувача лізингових платежів (або зобов`язання сплатити лізингові платежі), та не враховують вищеозначених встановлених судом фактичних обставин справи з урахуванням положень ч. 2 ст. 693 ЦК України, коли предмет лізингу вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю, що виключає обов`язок зі сплати лізингових платежів у рахунок вартості майна за розірваним договором фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016.
Стосовно доводів скаржника, що закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору, слід зазначити наступне.
У поданій до суду заяві ТОВ "Буран Актив" було заявлено також вимогу про визнання наказу господарського суду від 26.06.2019 у справі №904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення пені, нарахованої на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016 на суму 5 322 577,10 грн.
Як вже було вказано, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2019 у цій справі встановлено факт порушення лізингоодержувачем (боржником) грошових зобов`язань зі сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу № 4Б16030ЛИ від 01.07.2016.
За приписами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 цього Кодексу виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.
За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України неустойка, штраф, пеня є штрафними санкціями у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Тобто неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником.
Разом з тим, неустойка, на відміну від завдатку, поруки та застави, не носить характеру акцесорного (додаткового) зобов`язання.
Відтак, закінчення строку договору внаслідок його розірвання за згодою сторін відповідно до положень ч. 4 ст. 631 ЦК України та ч. 8 ст. 180 ГК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Судом першої інстанції враховано відсутність підстав для визнання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2019 у справі № 904/5352/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення пені в сумі 5 322 577,10 грн.
Колегія суддів зазначає, що порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення заяви та постановлення помилкової ухвали, апеляційним судом не виявлено, апелянтом висновків суду не спростовано.
За таких умов, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та відсутність підстав для зміни чи скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2023 у справі №904/5352/18.
У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями  233-236, 269, 270, 275, 276, 282, 326-328 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд                                                                     
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2023 у справі №904/5352/18 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2023 у справі №904/5352/18 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк". 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 06.12.2023

Головуючий суддя                                                                      В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           Л.А. Коваль 

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко