Головуючий у І інстанції Матвєєва Ю.О.
Провадження №22-ц/824/15769/2023                                                         Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
                                                                 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
     23 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:      Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                           Мельника Я.С., Гуля В.В.,
              при секретарі:                 Ковтун М.В.,   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року за кредитним договором КЗМ0АК05526263 від 21.06.2007 року у розмірі 2 142,85 доларів США, що є 3% річних від простроченої суми.  
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 21.06.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № К3М0АК05526263, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 52 481,94 доларів США на термін до 20.06.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк і в порядку, встановленому договором. 
Позивач свої обов`язки за договором виконав належним чином, натомість відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків належним чином не  виконував, внаслідок чого за договором виникла заборгованість у розмірі 23 787,69 Доларів США. 
З урахуванням наведеного, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення до дня подачі даного позову.
Відповідно до наданого Банком розрахунку 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року на суму боргу 23787,69 складає: 610,01 Доларів США - за період з 23.02.2019 року до 21.12.2019 року; 713,63 Доларів США - за період з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року; 819,21 Доларів США - за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року, а всього 2 142,85 Доларів США, про стягнення яких і просив позивач у своєму позові.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав на рішенняапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд помилково застосував до спірних правовідносин постанову ОП Верховного Суду від 06.03.2019 року, у справі №757/44680/15-ц, оскільки не врахував, що в даній постанові зазначено: «У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3% річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.
Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, вказані в оскаржених рішеннях правові підстави для відмови в позові в частині стягнення 3% річних є помилковими, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині необхідно змінити та викласти їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Позивач у скарзі зазначає, що у даній справі рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011 року були задоволені позовні вимоги банку та звернуто стягнення на предмет застави. Рішення набрало законної сили та не скасовано в судовому порядку. 
Оскільки підставами звернення з позовом по даній справі є невиконання боржником грошового зобов`язання, то позивач, як кредитор, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, має право нараховувати на суму заборгованості 3% річних, до належного виконання зобов`язання, та має право звернутись до суду з позовом про стягнення цих сум, за період у три роки, що передували зверненню до суду з даним позовом.
При цьому, наявність рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011 року жодним чином не позбавляє позивача права на пред`явлення вимоги про стягнення 3% річних, адже відповідно до змісту статті 625 ЦК України нарахування 3% річних на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у  позивача права на пред`явлення позову щодо стягнення 3% річних від суми боргу.
Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Таким чином, відповідач, повідомлений про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду не направив.
В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Гордієнко В.А. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Відповідач ОСОБА_1 , який повідомлявся про час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, натомість від його представника до суду надійшли письмові пояснення з клопотанням про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 червня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К3М0АК05526263, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачеві кредит в сумі 52 481,94 доларів США (а.с.7-8).
Пунктом 7.1. даного договору визначено строк дії договору до 20.06.2014 року.
Встановлено, що відповідач неналежним чином виконував умови договору, внаслідок чого станом на 13.09.2011 року за договором утворилась заборгованість в сумі 302 526,38 грн. 
Дані обставини встановлені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011 року (а.с.82-83), яке набрало законної сили 31.10.2011 року.
Вказаним судовим рішенням було задоволено позовні вимоги банку та звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить відповідачеві ОСОБА_1 .
Як встановлено судом із наданої банком виписки по рахунку відповідача, останній платіж в рахунок погашення заборгованості було ним внесено 20.08.2013 року.
Звернувшись з позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від суми непогашеної відповідачем заборгованості у розмірі 23 787,69 доларів США за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року в розмірі 2142,85 доларів США.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором, яким йому надано кредит строком до 20 червня 2014 року. У зв`язку із цим банк у вересні 2011 року звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом шляхом звернення стягнення на автомобіль, який перебував у заставі банку. Судовим рішенням від 19 жовтня 2011 року (а.с.82-83) про звернення стягнення на предмет застави підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Встановлено також, що на час звернення банку до суду з даним позовом у січні 2023 року у відповідача перед позивачем існує невиконане зобов`язання щодо повернення суми у розмірі 23 787,69 доларів США.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет застави  у 2011 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, однак за період, що обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.  
Суд першої інстанції на вищенаведене належної уваги не звернув, дав неправильну оцінку обставинам справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення цієї вимоги позивача. При цьому, апеляційний суд не приймає до уваги розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с.3), так як цей розрахунок є помилковим, оскільки виконаний позивачем без урахування трирічного терміну, що передував зверненню позивача до суду.
Враховуючи дату звернення позивача до суду - 26.01.2023 року, 3% річних підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 26.01.2020 року по 26.01.2023 року (три роки, що передували подачі позову) і їх розмір за розрахунками апеляційного суду становить 2 142,98 Доларів США, що і підлягає стягненню в судовому порядку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.     
Оскільки судом при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 26.01.2020 року по 26.01.2023 року у розмірі 2 142,98 Доларів США. 
Оскільки апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім по справі судові витрати по сплаті судового збору на суму 6 710 грн. 00 коп. 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складіколегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26 січня 2020 року по 26 січня 2023 року у розмірі 2142,98 доларів США.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 6 710 грн. 00 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
    
     Головуючий:   
          
     Судді: