ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 760/9010/21
провадження № 61-6512св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний фонд досліджень України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у складі судді Усатової І. А. та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного фонду досліджень України (далі - Фонд) про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2.           Позов обґрунтований тим, що 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника виконавчого директора Фонду відповідно до наказу виконавчого директора Сорочинського Б. В. 
від 12 листопада 2019 року № 8-к/тр.
3.           В подальшому виконавчим директором Фонду видано наказ «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень» від 17 грудня 2020 року № 60, відповідно до якого проведено зміну організаційної структури Фонду, що, на думку позивача, дало можливість звільнити працівників, які відкрито не погоджувалися з рішеннями керівництва, вважаючи їх недостатньо обґрунтованими. 
4.           Натомість реальної потреби у проведенні змін в організаційній структурі Фонду не було, а під час видання вказаного наказу № 60 відповідачем порушено порядок вчинення дій, пов`язаних із реорганізацією структури бюджетної установи.
5.           Одночасно із врученням працівникам повідомлень про звільнення, відповідачем розпочато призначення нових працівників у нову структуру установи, при цьому не було дотримано двомісячного строку, впродовж якого повинна була діяти стара структура Фонду та зберігатися повний обсяг повноважень працівників, які не планували переходити в нову структуру на інші посади.
6.           У наказі відповідача про зміну структури Фонду не було положень, 
які б скасовували попередній наказ про затвердження структури Фонду на 
2020 рік.
7.           Крім того, зміна структури Фонду (якби вона дійсно була пов`язана 
зі зміною в організації виробництва і праці) повинна була відбуватися 
в іншому порядку, а саме прийняття рішення про введення в дію нової структури повинно було відбуватися не раніше ніж як через два місяці після прийняття рішення про зміну структури Фонду. За цей час працівників старої структури необхідно було попередити про майбутнє вивільнення, при цьому вони повинні були продовжувати виконувати свої обов`язки у повному обсязі, і лише зі спливом двох місяців необхідно було вводити в дію нову структуру 
і розпочинати призначення на нові посади - з цього моменту працівники старої структури припиняли свої трудові відносини з установою, а нові приступали до виконання обов`язків.
8.           Також, відповідачем було незаконно встановлено додаткові кваліфікаційні вимоги до кандидата на посаду заступника виконавчого директора, а саме обов`язкову вимогу щодо наявності у кандидата на цю посаду наукового ступеня кандидата наук або доктора наук. У додаткових вимогах не було конкретизовано наукову галузь, в якій кандидат на посаду заступника виконавчого директора повинен володіти відповідним науковим ступенем. В той час як законодавство не запроваджує додаткових вимог, крім загальних, яким повинен відповідати кожен кандидат на посаду в бюджетній установі, у тому числі виконавчий директор або його заступник.
9.           Вважає, що його кваліфікаційний рівень і досвід роботи відповідав вимогам, які висувалися нормативними актами до займаної посади, 
а у випадку звільнення не було поважних причин, які б не дозволили йому залишитися на займаній посаді або ж на посаді аналогічного рівня. Відповідачем не доведено, що для професійного виконання посадових обов`язків за посадою заступника виконавчого директора Фонду необхідний науковий ступень.
10.        Посилаючись на викладене  ОСОБА_1 просив суд поновити його на посаді заступника виконавчого директора Фонду з 12 березня 2021 року, визнавши незаконними накази Фонду від 17 грудня 2020 року № 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень» та від 11 березня 2021 року № 65 «Про звільнення ОСОБА_1 »; 
стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 
з 15 березня 2021 року і до фактичного поновлення на роботі, але не менше ніж 18 463,40 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
11.        Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 
2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 04 квітня 2023 року, у позові відмовлено.
12.        Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні позивача 
з посади заступника виконавчого директора Фонду відповідно до наказу від 11 березня 2021 року № 65-к/тр відповідачем не порушено норм трудового законодавства та положень Колективного договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13.        У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14.        03 травня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 15 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 04 квітня 2023 року.
15.        Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2023 рокувідкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
16.        Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
17.        Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року 
у справі № 487/2394/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
18.        Крім того, посилається на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 462/1930/19, від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, 
від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України) та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме положень частини третьої статті 32, пункту 1 частини першої статті 40, частини третьої статті 43, статті 245 КЗпП України, пункту b) статті 21, статті 29 Європейської соціальної хартії, статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
19.        Вважає, що суди не встановили обставини справи, які мали значення для об`єктивного і неупередженого її розгляду, не надали правову оцінку доказам, не взяли до уваги доводи та міркування позивача щодо незаконності наказів про зміну структури Фонду та його звільнення.
20.        Стверджує, що судами не враховано порушень законодавства, допущених відповідачем під час зміни структури Фонду та недотримання порядку попередження про заплановане проведення таких змін, висновки судів є суперечливими, а апеляційний суд неправильно розтлумачив постанови Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
21.        У липні 2023 року Фонд подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
22.        Вважає, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належну правову оцінку.
23.        Зміни структури та штатного розпису, які відбулись у відповідача, 
є законними, а при звільненні позивача не було порушено його прав, оскільки завчасно повідомлено про зміну структури та штатного розпису дирекції Фонду, а від переведення на запропоновані посаді позивач відмовився. Крім того позивачу, відповідним наказом, була забезпечена можливість пошуку нової роботи.
Обставини справи, встановлені судами
24.        Наказом від 12 листопада 2019 року № 8-к/тр ОСОБА_1 призначено на посаду заступника виконавчого директора Фонду.
25.        Рішенням наукової ради Фонду схвалено проєкт нової структури дирекції Фонду, проєкт змін до штатного розпису на 2020 рік, проєкти штатного розпису дирекції на 2021 рік, що підтверджено копією витягу 
з протоколу засідання наукової ради Фонду від 11 грудня 2020 року № 37.
26.        Рішенням наглядової ради Фонду (протокол № 8 від 16 грудня 
2020 року) погоджено проєкт структури дирекції відповідача, проєкт штатного розпису на 2020 рік, проєкт штатного розпису на 2021 рік та проєкт кошторису на 2021 рік, що підтверджується копією листа Фонду від 14 грудня 2020 року № 1-01/241 з додатками.
27.        Виконавчим директором Фонду видано наказ від 17 грудня 2020 року 
№ 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень України», яким затверджено і введено в дію з 18 грудня 2020 року нову структуру Фонду.
28.        Відповідно до протоколу засідання Наукового комітету Національної ради з питань розвитку науки і технологій  від 16 грудня 2020 року № 8, виконавчим директором видано наказ від 17 грудня 2020 року № 61 «Про введення в дію змін до штатного розпису Національного фонду досліджень України», яким з 18 грудня 2020 року введено в дію зміни до штатного розпису Фонду на 2020 рік, який у встановленому порядку 17 грудня 2020 року затверджено Міністерством освіти і науки України.
29.        Згідно з додатком до наказу від 17 грудня 2020 року № 61 «Про введення в дію змін до штатного розпису Національного фонду досліджень України» усі посади структури, затвердженої наказом від 28 грудня 2019 року № 13 (зі змінами відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 9) 
з 18 грудня 2020 року виводяться зі штатного розпису, в тому числі посада заступника виконавчого директора, яку обіймав позивач, і вводяться посади згідно структури, затвердженої наказом від 17 грудня 2020 року № 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень України».
30.        Судами встановлено, що у зв`язку з виданням наказів від 17 грудня 2020 року № 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень України» та від 17 грудня 2020 року № 61 «Про введення 
в дію змін до штатного розпису Національного фонду досліджень України» 
у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці.
31.        Так, за попередньої структури у Фонді діяли 2 самостійних управління, 3 самостійні відділи, 4 самостійних сектора, 5 відділів у складі управлінь 
(3 відділи у складі управління забезпечення грантової підтримки та 2 відділи 
у складі фінансового управління), 1 сектор у складі управління забезпечення грантової підтримки, посади головного спеціаліста з внутрішнього аудиту, першого заступника виконавчого директора та заступника виконавчого директора, що підтверджено копією наказу від 28 грудня 2019 року № 13, зі змінами, внесеними наказом від 28 лютого 2020 року № 9, з додатком до нього, а саме структура Фонду.
32.        Зміни у структурі Фонду, внесені наказом від 17 грудня 2020 року № 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень України» були пов`язані зокрема із реорганізацією управління забезпечення грантової підтримки, а саме, у попередній структурі діяло управління забезпечення грантової підтримки (штатна чисельність 28), 
у складі якого діяли три відділи та один сектор - відділ грантової підтримки досліджень з природничих і технічних наук, математики та інформатики (штатна чисельність 9), відділ грантової підтримки досліджень з біології, медицини і аграрних наук (штатна чисельність 8), відділ грантової підтримки досліджень з соціальних та гуманітарних наук (штатна чисельність 7), сектор індивідуальних грантів та інших напрямів грантової підтримки (штатна чисельність 3).
33.        Також було реорганізовано фінансове управління та утворено окремий структурний підрозділ, пов`язаний із забезпеченням фінансування грантового забезпечення, а саме, у попередній структурі діяло фінансове управління (штатна чисельність 8), у складі якого діяли відділ бухгалтерського обліку та звітності (штатна чисельність 3) і відділ планово-фінансової роботи (штатна чисельність 3).
34.        Наказом від 17 грудня 2020 року № 60 утворено відділ фінансування грантових проєктів (штатна чисельність 4), управління грантового забезпечення (штатна чисельність 25), у складі якого утворено три 
відділи - відділ грантового забезпечення у сфері технічних і природничих наук, математики та ІТ (штатна чисельність 10), відділ грантового забезпечення 
у сфері біології, охорони здоров`я та біоресурсів, (штатна чисельність 8), відділ грантового забезпечення у сфері соціально-гуманітарних наук (штатна чисельність 6).
35.        11 січня 2021 року позивача повідомлено про зміну структури та штатного розпису дирекції Фонду та запропоновано переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу грантового забезпечення у сфері соціально-гуманітарних наук управління грантового забезпечення, а, у разі відмови від переведення на зазначену посаду, попереджено, що його буде звільнено після закінчення двомісячного строку з дня ознайомлення, що підтверджено копією повідомлення про наступне вивільнення від 17 грудня 2020 року № 54, згідно з яким позивач відмовився від переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу грантового забезпечення 
у сфері соціально-гуманітарних наук управління грантового забезпечення.
36.        Повідомленням про наступне вивільнення від 22 лютого 2021 року 
№ 59, крім запропонованої у повідомленні від 17 грудня 2020 року № 54 вакантної посади, позивачу було запропоновано також переведення на вакантні посади: головного спеціаліста відділу грантового забезпечення 
у сфері технічних і природничих наук, математики та ІТ управління грантового забезпечення, головного спеціаліста відділу грантового забезпечення у сфері біології, охорони здоров`я та біоресурсів, головного спеціаліста відділу фінансування грантових проектів, головного спеціаліста відділу бухгалтерсько-кошторисної роботи, головного спеціаліста відділу контролю за реалізацією грантових проєктів. Проте, позивач відмовився від переведення 
і на додатково запропоновані вакантні посади, що підтверджено його особистим підписом 23 лютого 2021 року.
37.        На підставі заяви ОСОБА_1 від 12 січня 2021 року наказом 
від 14 січня 2021 року № 11-к/тр позивачу забезпечено право на пошук нової роботи із 12 січня до 11 березня 2021 року шляхом надання вільного часу протягом 5 годин щоп`ятниці із збереженням заробітної плати.
38.        Відповідно до вимог пункту 41 Розділу III Колективного договору адміністрацією Фонду здійснено подання від 03 березня 2021 року до Ради трудового колективу, яка, за результатами розгляду зазначеного Подання на засіданні 10 березня 2021 року прийняла рішення погодити звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з посади заступника виконавчого директора у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці (зміна структури і штатного розпису Фонду), а також 
у зв`язку із відмовою від запропонованої посади.
39.        Наказом від 11 березня 2021 року № 65-к/тр позивача звільнено 
із займаної посади із 12 березня 2021 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі зміною структури і штатного розпису Фонду та відмовою від запропонованої посади.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
40.        Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
41.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
42.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
43.        Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
44.        Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю
є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення,
а також сприяння у збереженні роботи.
45.        Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
46.        Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва 
і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
47.        Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення 
з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
48.        Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України 
у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
49.        Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами 
в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, 
в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. 
50.        Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
51.        У розглядуваній справі судами встановлено, що у зв`язку з виданням наказів від 17 грудня 2020 року № 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень України» та від 17 грудня 
2020 року № 61 «Про введення в дію змін до штатного розпису Національного фонду досліджень України» у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, зокрема, посаду заступника виконавчого директора Фонду, яку перед звільненням займав позивач, було виведено зі штатного розпису, натомість введено посаду заступника виконавчого директора 
із загальних питань зі зміненими посадовими обов`язками та кваліфікаційними вимогами.
52.        У розглядуваній справі не доведено, що зміни в організації виробництва і праці Фонду були спрямовані на порушення прав чи завдання шкоди  позивачу. Натомість вказані зміни були предметом обговорення та схвалення Науковою радою Фонду, а також погодження Наукового комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій.
53.         ОСОБА_1 було завчасно повідомлено про зміну структури та штатного розпису Фонду та запропоновано переведення на вакантні посади, від яких він відмовився.
54.        Звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України погоджено Радою трудового колективу Фонду.
55.        При цьому суди правильно вказали, що відповідач не мав можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду заступника виконавчого директора 
з загальних питань, оскільки позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам до особи, яка призначається на цю посаду, зокрема не мав наукового ступеня доктора наук або кандидата наук/доктора філософії.
56.        Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, позивача в установленому законом порядку за два місяця було попереджено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні посади, які відповідали його кваліфікаційному рівню, щодо яких останній не надав своєї згоди на переведення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 
із займаної посади відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.
57.        З огляду на викладене підлягають відхиленню доводи касаційної скарги щодо неналежного встановлення судами обставин справи та дослідження доказів.
58.        Заявником належним чином не обґрунтовано, а колегією суддів не встановлено підстав для відступлення від висновків Верховного Суду викладених у постановах від 30 вересня 2021 року у справі № 462/1930/19, 
від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року 
у справі № 696/985/15-ц.
59.        Порушення норм міжнародних нормативно-правових актів, зокрема пункту b) статті 21, статті 29 Європейської соціальної хартії, на які посилався заявник у касаційній скарзі не доведено.
60.        За встановлених обставин, висновки судів по суті вирішення спору не суперечать висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду 
від 25 вересня 2019 року у справі № 487/2394/17, на яку посилався заявник як на підставу касаційного оскарження.
61.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
62.        Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 
63.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
64.        Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
65.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
66.        Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
67.        Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 
ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
2.           Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович