Головуючий у І інстанції Фінагеєва І.О.
Провадження №22-ц/824/363/2023                                                                  Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
     05 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
 головуючого судді:        Матвієнко Ю.О., 
 суддів:                              Мельника Я.С., Гуля В.В.,
            при секретарі:                 Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, та просив про його задоволення, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі, а саме 12 червня 2015 року за рахунок спільних коштів була набута у спільну сумісну власність на його ім`я квартира АДРЕСА_1 . 
На підставі права власності відповідач зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі, як спільний власник і дружина позивача. 
04 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору про зміну правового режиму майна та договору дарування. На підставі вказаного договору відповідач втратила право власності, а позивач став єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . 
10 вересня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач фактично звільнила спірну квартиру, однак відмовляється самостійно змінити місце реєстрації, пояснюючи це особистими причинами.
Оскільки, на думку позивача, після укладання Договору дарування та розірвання шлюбу відповідач втратила всі правові підстави проживати та мати реєстрацію у вищезазначеному приміщенні, позивач і звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право проживання у квартирі АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від                     21 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати і вирішити питання по суті. Обгрунтовуючи вимоги скарги, позивач посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що підставою для звернення до суду та визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом у спірній квартирі, є втрата відповідачем права власності на квартиру та припинення родинних відносин із позивачем, а не факт непроживання відповідача у квартирі більше одного року без поважних причин. За таких обставин судом було неправильно застосовано статтю 405 ЦК України та не застосовано інші норми, а саме ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, що призвело до ухвалення помилкового рішення та необґрунтованої відмови у задоволенні позову. 
Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористалась.
В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що під час перебування у шлюбі, а саме 12 червня 2015 року за рахунок спільних коштів сторонами була набута у спільну сумісну власність на ім`я ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12 червня 2015 року (а.с.3).
Як вбачається з довідки № 3660 від 24 квітня 2021 року про місце проживання особи, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.4). 
Судом також встановлено, що 04 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору про зміну правового режиму майна та договору дарування (а.с.5-8). На підставі даного договору  ОСОБА_2 подарувала свою частку у власності ОСОБА_1 , який став єдиним власником квартири  АДРЕСА_1 .
10 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2016 року (а.с.9).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначив, що відповідач після розірвання шлюбу у 2016 році не проживає за вказаною адресою, проте будь-яких доказів на підтвердження даного факту позивачем суду надано не було.
Не надано позивачем суду і доказів того, що відповідач, зокрема, її реєстрація у квартирі АДРЕСА_1 , створює перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності на дане житлове приміщення. 
Згідно з ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч.ч. 1, 3  ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивачем не доведено ні того факту, що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року без поважних причин, ні тієї обставини, що реєстрація відповідача у квартирі створює позивачу перешкоди у здійсненні ним права власності на неї, що могло б стати підставою для задоволення позову згідно вимог ст. 391 ЦК України.
Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги позивача про помилкове застосування судом першої інстанції положень ст. 405 ЦК України заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки, дійсно, позивачем, позов про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, заявлявся з інших підстав. Разом з тим, така помилка не являється підставою для скасування обґрунтованого рішення суду про відмову у задоволенні позову, оскільки не може бути скасоване правильне рішення з одних лише формальних причин. При цьому, колегія суддів зазначає, що помилкове застосування судом першої інстанції положень ст. 405 ЦК України не знівельовує жодним чином обов`язок позивача надати суду докази на підтвердження підстав його позовних вимог, передбачених в даному випадку положеннями ст. 391 ЦК України. Обов`язок по доказуванню обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, ним не виконаний, що унеможливлює ухвалення судом рішення на його користь.
Інші доводи апеляційної скаргине спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог  ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенні йогопозову.   
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від                        21 грудня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:     
                    
Судді: