Справа № 127/16282/22
Провадження № 22-ц/801/1998/2023
               №22-ц/801/1997/2023
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2023 року	Справа № 127/16282/22	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,
               за участю секретаря судового засідання Кахно О.А., 
               за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/16282/22 запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, 
за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_3 – адвоката Куцого Ростислава Андрійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2023 року, які ухвалені суддею Борисюк І.Е. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст рішення складено 10 серпня 2023 року, повний текст додаткового рішення складено 14 серпня 2023 року, 

в с т а н о в и в :

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що у період з 1999 року до травня 2017 року ОСОБА_5 фактично проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. З 1999 року по 2006 рік сторони проживали у квартирі позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання однією сім`єю сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займалися спочатку благоустроєм квартири, у якій проживали до 2009 року, купували предмети домашнього побуту. Крім того, сторони разом проводили свята в колі рідних та друзів. Відповідач спілкувався із батьками позивачки. Після смерті матері відповідача в 1999 році сторони у квартирі позивачки, де вони разом проживали, готували страви до поминального обіду. За час спільного проживання сторін, в 2005 році, ними за спільні кошти було придбано земельну ділянку, яка розташована у АДРЕСА_2 . Проте, правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача. Після придбання земельної ділянки, сторонами у 2006 році було розпочато будівництво будинку на цій ділянці. У 2009 році позивач із відповідачем переїхали з її квартири у недобудований будинок АДРЕСА_2 і продовжили його будівництво та облаштування. У будинку вони разом із відповідачем робили ремонт, купували меблі. Також позивачем придбавалися будівельні матеріали, побутова техніка. 
У 2015 році сторони фактично збудували і облаштували будинок та увесь час проживали у ньому. Сторони придбали домашніх тварин: курей, кролів та нутрій, за якими доглядала позивач. Сторони спільно вели домашнє господарство, купували різні речі, разом харчувались, мали єдиний спільний сімейний бюджет, мали один одного за подружжя, проживали разом, разом були у компаніях друзі та родичів, мали спільні витрати, взаємні права та обов`язки. Усі оточуючі сприймали позивача та відповідача як подружжя. Між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю. 
21 вересня 2016 року відповідачем було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_2 . 
30 травня 2017 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Проте, у 2019 році стосунки між подружжям погіршились і у серпні 2019 року шлюб було розірвано. Згоди про добровільний поділ майна колишнім подружжям не досягнуто.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 просила суд: 1). встановити факт проживання її з відповідачем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 30 травня 2017 року; 2). визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2 площею 184,4 кв.м. та земельну ділянку за кадастровим номером 0520680200:01:001:0242 площею 0,0475 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 3). здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; 4). визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 184,4 кв.м. та на частку земельної ділянки за кадастровим номером 0520680200:01:001:0242 площею 0,0475 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення – для індивідуального будівництва. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 184,4 кв.м. і земельну ділянку площею 0,0475 га кадастровий номер 0520680200:01:001:0242, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 184,4 кв.м. і частку земельної ділянки площею 0,0475 га кадастровий номер 0520680200:01:001:0242, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 12901,20 грн.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн.

Не погодившись із рішенням суду представник  ОСОБА_3 – адвокат Куций Р.А. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене без повного з`ясування обставин справи та через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення суду та додаткове рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не маючи належних та допустимих доказів прийшов до помилкового висновку, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, а тому неправомірно визнав за позивачем право власності на частину спірного майна. Скасування додаткового рішення є похідною вимогою щодо основного рішення, яке він просить також скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Федчук С.М. просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Зазначеним вимогам судові рішення відповідають.

 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 довела належними та допустимими доказами факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення з ним спільного господарства у період купівлі спірного майна, у зв`язку із наявні підстави для визнання його спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
Як встановлено судом, що позивач із відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 30 травня 2017 року, у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі в цей період не перебували. 30 травня 2017 року позивач із відповідачем зареєстрували шлюб, який 07 серпня 2019 року було розірвано. В період з 01 січня 2004 року сторони проживали разом в квартирі АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

11 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0475 га кадастровий номер 0520680200:01:001:0242, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (раніше – територія Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, СТ «Комунальник – 1», діл. № 61), на підставі якого 12 січня 2005 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 095241 (т.1 а.с.103 – 105).

Судом встановлено, що також і не заперечується сторонами, що земельній ділянці в період з 2005 року здійснювалось будівництво житлового будинку, на який 22 жовтня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області № 146 від 28 вересня 2012 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності і якому з 14 липня 2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1668 було присвоєно адресу: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.106 – 134).

Як вбачається з технічної документації на вищевказаний будинок, його будівництво було розпочато в 2005 році самовільно, без дозвільних документів; станом на 29 грудня 2006 року було зведено перший і другий поверхи, встановлено огорожу і зроблено криницю, а внутрішня штукатурка, внутрішні двері, опалення, газ і каналізація – відсутні; в 2008 році було збудовано ганок, гараж, літню кухню, погріб з шиєю, вигрібну яму, а в 2015 році – козирок; будинок було введено в експлуатацію у вересні 2012 року на підставі декларації ДАБК від 03 вересня 2012 року № ВН 18212155240 (т.1 а.с.106 – 127).

З видаткових накладних № 7779 від 01 березня 2009 року, № 7912 від 07 березня 2009 року, № 7777 від 01 березня 2009 року, заявки № VIN009228 від 25 вересня 2010 року, вбачається проведення ОСОБА_7 оплати за будівельні матеріали (одержувач – ОСОБА_8 ) (т.1 а.с.29 – 33). Також в матеріалах справи містяться чеки про оплату будівельних матеріалів 13 жовтня 2012 року, видаткова накладна від 15 вересня 2010 року (т.1 а.с.36, 43).

На підтвердження придбання в спірний будинок побутових приладів та товарів (духовки, килиму, кухонних меблів, фільтру-подовжувача, соковижималки, фільтру мережевого, наповнювача, лампочок, морозильної камери, мультиварки, очищаючих засобів) позивачем надано товарний чек від 08 листопада 2009 року, видаткова накладна і чек про оплату такого товару від 12 грудня 2012 року, договір купівлі-продажу № 88-13648 від 04 серпня 2013 року та квитанції про оплату товару за цим договором від 04 серпня 2013 року і 27 серпня 2013 року, товарні чеки від 09 вересня 2013 року, 29 грудня 2013 року (т.1 а.с.34, 37 – 42, 44). Також позивачем надано акт приймання-передачі робіт від 13 жовтня 2012 року за послуги перевезення ТОВ «Епіцентр К» за адресою: Барське шосе, Комунальник – 1 «Дачі» та чек про оплату таких послуг 13 жовтня 2012 року (т.1 а.с.35, 36).

Судом першої інстанції в ході розгляду справи було встановлено, що в період будівництва будинку сторони періодично у ньому проживали, обладнавши одну з кімнат у цьому будинку, придатну для проживання, а по завершенню його будівництва і до розірвання шлюбу проживали у вищевказаному будинку.

ОСОБА_3 з 25 червня 2002 року був зареєстрований як фізична особа – підприємець і здійснював підприємницьку діяльність по 2008 рік (включно), отримуючи дохід, що підтверджується відповідним свідоцтвом, виписками з банківського рахунку відповідача, податковими деклараціями та платіжними документами (т.1 а.с.135 – 196).

З матеріалів справи вбачається, а саме з копії трудової книжки ОСОБА_7 та реєстру застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальних відомостей про застраховану особу), що вона була офіційно працевлаштована, у період з 01 січня 2004 року по 30 березня 2015 року працювала у Вінницькому національному аграрному університеті (раніше Вінницький державний аграрний університет), і отримувала дохід за місцем роботи (т.1 а.с.18 – 28), а тому є безпідставними доводи апеляційної скарги в тому, що матеріалами справи не доведено джерело доходів та їх розмір позивача ОСОБА_1 . 

На підтвердження спільного проживання однією сім`єю із відповідачем позивачем надано суду фотознімки за 2000, 2005, 2008, 2012, 2013 і 2019 роки (т.1 а.с.47 – 58, т.2 а.с.41 – 42), на яких зображена спільна присутність ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в гостях у друзів, на святкових подіях (ювілеях, весіллях). 

Отже, в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна, набутого у цей період, спільною сумісною власністю та його поділ, суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, надав правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов загалом обґрунтованого висновку про обґрунтованість зазначених вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є безпідставними, з огляду на те, що судом надано належну правову оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

З урахуванням встановлених судом обставин проживання сторін за однією адресою, без реєстрації шлюбу, сторони працювали, одержували доходи, які об`єднували для ведення спільного господарства та набуття майна, зокрема земельної ділянки, будівництва житлового будинку, його облаштування та утримання, мали спільний бюджет та спільні витрати, спільно вели господарство, купували необхідні у побуті речі, продукти харчування та спільно ними користувалися, допомагали один одному, що притаманно чоловікові та дружині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема у період придбання спірної земельної ділянки та будівництва житлового будинку, та визнання їх спільною сумісною власністю сторін.

При вирішенні спору судом першої інстанції також надано належну оцінку наданим в судовому засіданні показам свідків.

Ураховуючи доведеність факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2004 року по 30 травня 2017 року, а отже наявності у сторін у цей період прав та обов`язків, притаманних подружжю, на придбане у цей період майно (житловий будинок та земельна ділянка) поширюються положення законодавства про спільну сумісну власність.

Щодо тверджень ОСОБА_3 про те, що у 1999 році позивач запропонувала йому винаймати у неї квартиру, якою вона на той час не користувалась, оскільки проживала у подруги, суд першої інстанції вірно оцінив, оскільки позивач зазначене заперечує та є не логічним, що особа, яка має власне житло, буде проживати у сторонньої особи, а свою власну квартиру здавати в оренду іншій сторонній особі безкоштовно. Доказів того, що між сторонами існували договірні правовідносини (договір оренди квартири тощо), матеріали справи не містять, як і не містять доказів оплати за оренду такого житла або існування будь-якої іншої домовленості між позивачем та відповідачем з цього приводу.

Крім того, як встановлено судом з 30 травня 2017 року по 07 серпня 2019 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому розірвано.

Виходячи з принципу змагальності у цивільному судочинстві, визначеному ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Про обов`язок доказування і подання доказів говорить також і ст. 81 ЦПК України. Отже, позивачка зобов`язана довести обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, чого нею не було зроблено.

Майно, що є особистою власністю подружжя, визначене ст. 57 СК України, а підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 60 СК України.

Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, регламентоване ст. 74 СК України.

І у цій ст. 74 СК України говориться, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом частини другої ст. 3 СК України, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Отже, обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин - про це говориться у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі № 5-рп/99.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 184,4 кв.м. і земельна ділянка площею 0,0475 га кадастровий номер 0520680200:01:001:0242, на якій розташований даний будинок, є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому підлягає поділу – по частині.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі задоволення позову - на відповідача.
Склад та розмір витрат пов`язаних із оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Федчук С.М. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги б/н, на підставі якого було видано ордер (т.1 а.с.65 – 67).

На підтвердження виконання адвокатом Федчук С.М. умов вищевказаного договору, суду надано детальний опис робіт (наданих послуг) від 03 серпня 2023 року (т.3 а.с.37 – 39).

Згідно умов договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 12 січня 2022 року, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатком до цього договору, який є його невід`ємною частиною (п. 4.1).

Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони правочину узгодили, розмір винагороди (гонорару) - 25000 грн, а також визначили, які послуги, включає у себе вказаний гонорар (т.3 а.с.42).

Згідно умов договору позивачка зобов`язалась сплатити адвокату 100 % обумовленої суми гонорару в день укладення вказаного договору або не пізніше трьох днів після його підписання (п. 4.1. договору). Додатком № 1 до договору сторони визначили, що акт виконаних робіт клієнт отримує після остаточного рішення по справі (п. 2 додатку).

На виконання умов договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 12 січня 2022 року позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату Федчук С.М. 25000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №66 від 12 січня 2022 року (т.3 а.с.40).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Верховний Суд також неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Таким чином, ухвалюючи додаткове рішення у справі та стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 25000 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що такі витрати є співмірними із складністю даної справи, ціною позову, та виконаними адвокатом об`ємом роботи, розмір таких витрат відповідає критерію реальності, розумності їхнього розміру, тому колегія суддів вважає, що оскільки розмір відповідає критерію розумності, виваженості та справедливості, а отже є законним та не підлягає скасування. 

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржувані рішення є незаконними, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_3 – адвоката Куцого Ростислава Андрійовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2023 року.

Головуючий                                  Сопрун В.В.

Судді                                                  Міхасішин І.В.
       
                                                               Стадник І.М.