Справа № 462/377/22                                Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/264/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Салати Я.І.,
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину по окремих положеннях кредитного договору та здійснення перерахунку заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 – адвокат Буковинський Т. Й. звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину по окремих положеннях кредитного договору та здійснення перерахунку заборгованості.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказував, що 18 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено Заяву № 1001455841901 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у відповідності до умов яких Банком було надано позивачу споживчий кредит в сумі 31 000 грн строком на 24 місяці з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 0,01% річних. 
Згідно умов п. 4 споживчого кредиту за обслуговування кредитної заборгованості Банком також встановлено комісію 3,99 % від початкової суми кредиту, яку згідно графіку платежів по Кредитному договору позивач повинен сплачувати щомісячно по 1236,90 грн у період з 18 листопада 2019 року по 18 листопада 2021 року. Загальний розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 29 685,50 грн, а загальна вартість кредиту становить 60 688,71 грн. Згідно примітки у Кредитному договорі зміст послуги банку у вигляді комісії за обслуговування кредитної заборгованості визначається у Договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Згідно п. 5.7.3. частини 5 «Умови надання споживчого кредиту», діючої редакції Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО, яка затверджена Протоколом Правління АТ «ПУМБ» від 26 жовтня 2021 року комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку, що включають: списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту; розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту; надання консультаційних та інформаційних послуг щодо спожичого кредиту. Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, кожного місяця безоплатно повідомляє інформацію про поточний розмір заборгованості, суми повернутого кредиту, надавати виписку з розрахунку/рахунків щодо погашення заборгованості, дати та умови сплати платежів. Тобто, п. 4 Кредитного договору Банком встановлено плату за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту, безоплатність яких прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такий пункт є нікчемною умовою кредитного договору. 
Також встановлена банком на постійній основі плата за розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, як складова структура комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договору, оскільки позивач ніколи не здійснював погашення кредиту через касу банку, а сплачував платежі онлайн або через термінали. 
Так, «Умовами надання Споживчого кредиту» передбачено комісію у розмірі 1 % за внесення готівкових коштів за Споживчим кредитом в касі банку без використання картки в сумі до 10 000 грн. Натомість п. 2.4.3. та 2.6.3. Тарифів визначено, що за безготівкове перерахування коштів та за приймання платежів для погашення кредитів, оформлених у Банку плата не встановлюється. 
Звертав увагу, що загальний розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 29 685,60 грн та фактично дорівнює розміру самого кредиту, що є несправедливою умовою договору та суперечить принципу добросовісності у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а на постійній основі за користування кредитом відповідач має право отримувати лише проценти. 
Враховуючи наведене, просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину по Кредитному договору № 1001455841901 від 18 листопада 2019 року в частині встановлення Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 % та зобов`язати Банк здійснити перерахунок платежів, здійснених позивачем за кредитним договором № 1001455841901 від 18 листопада 2019 року з часу його укладення та зарахувати вже сплачені кошти у розмірі 8 658,30 грн, що були спрямовані на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору № 1001455841901 від 18.11.2019 року та стягнути витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину по окремих положеннях кредитного договору та здійснення перерахунку заборгованості - відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
Звертає увагу, що пункту 5.7.3. Частини 5. «Умови надання Споживчого кредиту» діючої редакції Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що затверджена Правлінням АТ «ПУМБ» Протоколом від 26 жовтня 2021 р. №874 (нова редакція діє з 01 листопада 2021 року) передбачено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку, що включає в себе:
- списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту,
- розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту,
- надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту.
У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець (Відповідач) на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Також, згідно пункту 2.4.1.2. пункту 2.4. Тарифів АТ «ПУМБ» на обслуговування Клієнтів- фізичних осіб (надані - «Тарифи») встановлено, що за розрахунково-касове обслуговування за погашення кредитної заборгованості, для рахунків у національній валюті стягується плата в розмірі 1% від суми платежу, але не менше 20 гривень, якщо вноситься сума до 10 000 грн.
У свою чергу, згідно п.2.4.3. та 2.6.3. Тарифів, за безготівкове перерахування коштів та за приймання платежів для погашення кредитів, оформлених в Банку плата не встановлюється.
Отже, умова Кредитного договору (пункт 4.) яким встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту та за списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, яку Позивач повинен сплачувати щомісячно у розмірі 1236 грн. 90 коп. суперечить самим же Умовам надання Споживчого кредиту та Тарифам Банку, оскільки плата за погашення таких платежів є відсутньою.
Крім того, розмір указаної оплати (послуги банку) є аномально непропорційним визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (Фактичної плати за кредит), а не оплати послуг.
Зокрема, загальний розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 29 685 грн. 60 коп. і фактично дорівнює сумі самого ж кредиту (становить 95.76% його розміру).
Також звертає увагу, що згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на час укладення Кредитного договору) поняття розархунково-касового обслуговування як вид загальних витрат за споживчим кредитом не існувало взагалі, а саме по собі розрахунково- касове обслуговування не може являтися послугою, як складовою споживчих витрат позичальниках у кредитних відносинах в складі основного періодичного платежу в оплату кредиту згідно якої банк би міг отримувати кошти на постійній основі.
Щодо супутніх (разових) платних послуг передбачені законом, випливає, що Банки (АТ «ПУМБ»), може лише встановлювати одноразову комісію за відкриття поточного рахунку, що необхідний для отримання коштів чи обслуговування кредиту, тобто отримувати одноразову плату за супутню послугу, що пов`язання виключно з відкриттям такого рахунку.
При цьому, встановлення Банками такої разової комісії допускається лише при умові, якщо про це за сукупністю, прямо зазначено:
в умовах Кредитного договору;
в умовах відповідного кредитного продукту згідно яких позичальник отримує
у відповідних тарифах Банку.
Враховуючи, що на час подання позову зобов`язання Позивача щодо повернення кредиту та процентів в розумінні ст. 1054 ЦК України є ще повністю не виконані а кредитні відносини тривають та у зв`язку з тим, що пункт 4. Кредитного договору є нікчемним, AT «ПУМБ» зобов`язаний здійснити перерахунок платежів здійснених з часу укладення кредитного договору, зарахувавши вже сплачені позичальником кошти по кредиту у розмірі 8 658 грн. 30 коп., що були спрямовані на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у рахунок погашення основного боргу по Кредитному договору.
Вважає такий спосіб захисту інтересів позивача найбільше ефективним та відповідатиме його інтересам.
В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Судові витрати просить покласти на відповідача.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
30 жовтня 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 13 листопада 2023 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих підстав, що позовні вимоги є необгрунтованими та недоведеними, а також, що на час укладення кредитного договору АТ «ПУМБ» мало право встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, передбачену оскаржуваним пунктом договору.
З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
Судом встановлено, що 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 було підписано Заяву № 1001455841901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Згідно укладеного сторонами договору ОСОБА_1 було надано споживчий кредит (без послуги страхуванн) у розмірі 31 000 грн на споживчі цілі строком 24 місяці із встановленим розміром процентної ставки 0,01 % річних та комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %.
Згідно графіка платежів позичальник зобов`язувався рівними платежами по 2 528,70 щомісяця та 2 528,81 останній платіж, повернути Банку грошові кошти на загальну суму 60 688, 71 грн.
Крім того, п. 4 Заяви передбачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1 236,90 грн щомісячно, що усього за 24 місяців становить 29 685,60 грн та згідно примітки зміст такої послуги Банку визначається у ДКБО.
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наданий позивачу кредит є споживчим, тому на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 4 спірного кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у графіку щомісячних платежів, який є частиною кредитного договору від 18 листопада 2019 року.
Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів вважає, що положення пункту 4 кредитного договору (договору комплексного банківського обслуговування) №1001455841901, укладеного 18 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності.
Також, враховуючи, що судом було встановлено нікчемність положення пункту 4 кредитного договору №1001455841901, укладеного 18 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, наявні підстави для застосування наслідків нікчемності даного правочини, шляхом зобов`язаня Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_3 за Договором комплексного банківського обслуговування № 1001455841901 від 18 листопада 2019 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Договору комплексного банківського обслуговування № 1001455841901 від 18 листопада 2019 року, без зазначення суми, яку просить перерахувати позивач, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо суме 8658,30 грн були безпідставно зараховані в якості пласти за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99%.
На вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернули та допустили неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду.
Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів у їх сукупності на підтвердження своїх обгрунтувань та заперечень, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає до частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Буковинський Т. Й. звертаючись до суду з даним позовом також просив стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10000 грн, в підтвердження чого було долучено:
договір про надання правової допомоги №24-09/10/2021 від 09 жовтня 2021 року, яким передбачено фіксований розмір гонорару у суді першої інстанції в 10000 грн.
ордер на надання правничої (правової) допомоги;
фотокопія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю;
виписка по особовому рахунку ОСОБА_2 за 15 грудня 2021 року в підтвердження зарахування 5000 грн за оплату згідно договору №24-09/10/2021 від 09 жовтня 2021 року;
остаточний розрахунок суми судових витрат, в розмірі 10000 грн.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим – з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди – у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження)
У вищезгаданій додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
05 грудня 2022 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» в суді першої інстанції звернувся з клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу, покликаючись на її завишеність і неспівмірність розміру заявленого позову.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до роз`яснення в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Верховний Суд в Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).
Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів колегія суддів враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Колегія суддів, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, предмет спору та відсутність у тексті договору про надання правової допомоги умов щодо форми і порядку обчислення адвокатського гонорару, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Буковинським Т.Й. послуг, колегія суддів вважає розмір витрат заявлених позивачем до стягнення за надану правову допомогу в сумі 10000 грн є завищеним, та таким, що не відповідає критеріям розумності, справедливості, складності справи та обсягам виконаних робіт.
Колегія суддів, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вважає за можливе стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на правничу допомогу, оскільки такий розмір витрат на правничу допомогу буде відповідати критеріям розумності, справедливості, складності справи та обсягам виконаних робіт адвокатом в даній справі.
Окрім цього, з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в користь держави слід стягнути судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної скарги в розмірі 2481 грн, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину по окремих положеннях кредитного договору та здійснення перерахунку заборгованості задоволити частково.
Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину по Договору комплексного банківського обслуговування №1001455841901 від 18 листопада2019 року в частині встановлення Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99%.
Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за Договором комплексного банківського обслуговування № 1001455841901 від 18 листопада 2019 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Договору комплексного банківського обслуговування № 1001455841901 від 18 листопада 2019 року.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь держави судові витрати в розмірі 2481 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13 листопада 2023 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.