Номер провадження: 22-ц/813/1811/23 
Справа № 523/5884/16-ц
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину, -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину.
Позов мотивований тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року, ухваленим у справі № 523/15206/15ц за позовом ОСОБА_1 до нього, визнано недійсним договір позики від 24 квітня 2010 року в частині його укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 50 000 дол. США. В зв`язку з чим позивач просить застосувати реституцію та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 50 000 дол. США, отриманих нею за недійсною угодою, в національній валюті за курсом НБУ на момент ухвалення рішення. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, судовий збір в розмірі 6 890,00 грн. Визначено стягнення грошових коштів, зазначених в доларах США, проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом Національного Банку України на день здійснення платежу.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.І п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Задовольняючи позов про застосування наслідків недійсності правочину (реституцію), стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та визначаючи стягнення грошових коштів, зазначених в доларах США, проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом Національного Банку України на день здійснення платежу, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
-24 квітня 2010 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 позичили у ОСОБА_2 50 000 доларів США для придбання квартири строком на три роки;
-рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, ухваленим у справі № 523/6373/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 24 квітня 2010 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 399 650 гривень боргу, що становить еквівалент 50 000 доларів США;
-20 червня 2014 року на виконання вказаного рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року видано виконавчий лист, а 24 червня 2014 року старший державний виконавець Суворовського ВДВС Одеського МУЮ виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з його виконання;
-рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року, ухваленим у справі № 523/15206/15-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнано недійсним договір позики від 24 квітня 2010 року в частині його укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
-ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2017 року, постановленою у справі № 523/5248/17 за заявою ОСОБА_1 , виконавчий лист № 523/637313-ц, виданий Суворовським районним судом м. Одеси від 20 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 399 650 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню;
-постановою головного державного виконавця Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 04 травня 2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 523/6373/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів закінчено на підставі пункту 5 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів виходить з наступного.
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яка може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
З огляду на наведене для вирішення спору по суті та застосування реституції за визнаним недійсним договором позики має значення обсяг зобов`язань позичальника ОСОБА_1 перед позикодавцем ОСОБА_2 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року у справі №523/6373/13-ц, яке набрало чинності, встановлено факт отримання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за договором позики від 24.04.2010 року грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року, ухваленим у справі № 523/15206/15-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнано недійсним договір позики від 24 квітня 2010 року в частині його укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В ухвалі апеляційного суду Одеської області зазначено, що:
«У відповідності до висновку судово-медичних експертів № 44 та іншої медичної документації, а саме амбулаторних карток ОСОБА_1 , у період з 2005 року ОСОБА_1 періодично зверталась до лікарів-психіатрів з приводу психічних розладів, за вказаним висновком у період з 20.04.2010 року по 28.04.2010 року з наданої медичної документації наявні дані про об`єктивний розлад психічного здоров`я ОСОБА_1 , вона страждала у цей період психічним розладом у вигляді «органічного органічно-лабільного розладу зі зниженням когнітивних функцій та вираженими афективними порушеннями в виді депресивного і іпохондричного синдромів».
Проаналізувавши встановлені у судовому засіданні обставини укладення договору позики ОСОБА_1 у сукупності із зазначеними нормами Закону, суд першої інстанції дійшов висновку про законність й обґрунтованість вимог ОСОБА_1 та можливості їх задоволення.
В цій частині рішення не оскаржується, у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року встановлені обставини отримання грошових коштів     ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за договором позики від 24.04.2010 року в сумі 50 000 доларів США, а відтак за правилами реституції майно, передане за недійсним правочином підлягає поверненню.
Проте, суд діяв в межах заявлених позовних вимог, питання про застосування наслідків недійсності правочину в суді першої інстанції відповідачем не ставилось, і відповідно, судом не вирішувалось, що унеможливлює вирішення цього питання на стадії апеляційного розгляду, що не позбавляє можливості ОСОБА_2 звернутися до суду із відповідним позовом».
Ухвала апеляційного суду Одеської області від 12.04.2016 року у справі № 523/15206/15-ц в частині встановлених обставин, набутих висновків та мотивувань, ОСОБА_1 в касаційному порядку не оскаржена.
При таких обставинах, визнання при розгляді справи 523/15206/15-ц недійсним договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з підстав ст. 225 ЦК України не спростовує обставини отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США, що встановлено рішенням суду у справі №523/6373/13-ц, яке вступило в законну силу, і не позбавляє ОСОБА_2 права вимоги про застосування наслідків недійсності правочину за правилами реституції, відповідно якої передане за недійсним правочином майно підлягає поверненню.
При цьому, як вказано в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 12.04.2016 року при розгляді справи 523/15206/15-ц питання про застосування наслідків недійсності правочину в суді першої інстанції відповідачем не ставилось, і відповідно, судом не вирішувалось, що не позбавляє можливості ОСОБА_2 звернутися до суду із відповідним позовом.
При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновками районного суду, як такими, що відповідають встановленим у справі обставинам і узгоджуються з рішенням судів за участю сторін, які набрали чинності.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у представника позивача належних повноважень є неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 21.11.2023 року.

Головуючий                          О.М. Таварткіладзе 

Судді:                         А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова