ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року 
м. Київ

справа № 140/3786/22
адміністративне провадження № К/990/19561/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Рудницького І.В.,
представника позивача Полетила П.С.,
представника відповідача Лісовського Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року (суддя: Смокович В.І.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року (судді: ГулякВ.В., Ільчишин Н.В. Святецький В.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бучанської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Бучанської районної державної адміністрації Київської області (далі - відповідач), в якому просив: 
-          визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Бучанської РДА від 07 квітня 2022 року № 32/вс про звільнення позивача з посади першого заступника голови Бучанської РДА; 
-          поновити позивача на посаді першого заступника голови Бучанської РДА з 08 квітня 2022 року; 
-          стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на початок війни 24 лютого 2022 року він разом із сім`єю знаходився у місті Київ. З метою убезпечення життя та здоров`я його дітей вночі 25 лютого 2022 року ним було прийнято рішення про евакуацію сім`ї в безпечне місце, в місто Луцьк.
Зазначає, що планував того ж дня, 26 лютого 2022 року повернутися до міста Київ, але транспортного сполучення вже не було, тому відразу повідомив голову Бучанської РДА, що не має можливості повернутися до міста Буча. З кінця лютого 2022 року і по день звільнення позивач займався питаннями збору та доставлення гуманітарних вантажів з Волинської області до Київської області, у тому числі міст Бучі та Ірпеня, Коцюбинської, Макарівської селищної ради, Білогородської, Борщагівської сільської ради, зокрема - ліки, медичні засоби, продукти харчування, теплі речі тощо.
Позивач 30 березня 2022 року подав заяву до Бучанської РДА про зміни умов праці, а саме здійснення своїх службових обов`язків тимчасово на період воєнних дій дистанційно, у задоволенні якої йому було відмовлено.
Увечері 31 березня 2022 року позивачу зателефонував голова Бучанської РДА та наказав прибути 01 квітня 2022 року о 09:00 год. на своє робоче місце. Наступного дня на ім`я начальника Бучанської військової районної адміністрації позивачем подано доповідну записку, в якій останній повідомив про об`єктивну неможливість виконання його усного доручення про термінове прибуття до міста Буча, у зв`язку з окупацією міста російськими військами, веденням активних бойових дій на території Бучанського району та наявність об`єктивної загрози життю та здоров`ю та просив з урахуванням наведеного про організацію дистанційної роботи.
Розпорядженням голови Бучанської РДА від 07 квітня 2022 року № 32/вс позивача звільнено з посади першого заступника голови Бучанської РДА за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, відповідно до частини першої статті 41 КЗпП України.
Позивач наголошує, що в оскаржуваному розпорядженні не вказано за яке саме грубе порушення трудових обов`язків, в чому воно виявилось, яких трудових обов`язків і коли це порушення відбулося, що в свою чергу свідчить про незаконність розпорядження про звільнення. Неможливість прибуття до місця роботи, пов`язана з окупацією міста, в якому розташоване місце роботи (місто Буча) та активними бойовими діями, в умовах воєнного часу, що несе загрозу життю і здоров`ю громадян за будь-яких умов не може бути кваліфіковане як порушення трудових обов`язків.
На підставі вищевикладеного, уважає, що оскаржуване розпорядження винесене з порушенням вимог КЗпП України.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивач з 07 травня 2021 року обіймав посаду першого заступника голови Бучанської РДА з посадовим окладом згідно штатного розпису за його заявою (розпорядження від 07 травня 2021 року № 27-ос).
У зв`язку з агресією рф та запровадження на території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану з 24 лютого 2022 року, розпорядженням начальника Бучанської районної військової адміністрації Київської області № 16/вс від 10 березня 2022 року оголошено простій з 14 березня 2022 року до можливості відновити роботу першому заступнику голови адміністрації ОСОБА_1 із звільненням від обов`язку бути присутнім на робочому місці в приміщенні райдержадміністрації (том 1, а. с. 221 зворот - 222).
Розпорядженням голови Бучанської районної військової адміністрації Київської області № 23/вс від 28 березня 2022 року з 01 квітня 2022 року першому заступнику і двом заступникам простій припинений (том 1, а.с. 222, зворот).
У телефонному режимі 31 березня 2022 року голова Бучанської районної державної військової адміністрації особисто наказав першому заступнику голови адміністрації ОСОБА_1 прибути 01 квітня 2022 року о 09:00 годин на робоче місце для виконання функціональних обов`язків.
У телефонній розмові позивач, посилаючись на те, що у місті Буча ведуться активні бойові дії, і він перебуває за 400 км від міста Бучі в місті Луцьк зазначив про неможливість прибути на робоче місце 01 квітня 2022 року о 09:00 годин. Також у розмові попросив назвати мету прибуття в Бучанську РДА. ОСОБА_2 повідомив позивача, що уразі неприбуття на робоче місце для виконання функціональних обов`язків його буде звільнено. 
31 березня 2022 року на ім`я начальника Бучанської військової районної адміністрації позивачем подано доповідну записку, в якій він повідомив про неможливість виконання його усного доручення про термінове прибуття до міста Бучі, у зв`язку з окупацією міста російськими військами, веденням активних бойових дій на території Бучанського району та наявність загрози життю та здоров`ю через це, та просив про організацію у зв`язку з цим дистанційної роботи.
Згідно з розпорядженням голови Бучанської районної військової адміністрації Київської області від 07 квітня 2022 року № 32/вс, позивача звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків з 07 квітня 2022 року, відповідно до частини першої статті 41 КЗпП України. 
Листом від 08 квітня 2022 року № 128 відповідач просив прибути позивача до Бучанської РДА для ознайомлення під особистий підпис та отримання розпорядження про звільнення, у зв`язку із відсутністю останнього на робочому місці 07 квітня 2022 року (том 1, арк. спр. 15, 119).
У період з березня по квітень 2022 року під час окупації Бучанського району Київської області російськими військами, посадові особи, члени гуманітарного штабу Ірпінської міської ради, Коцюбинської, Макарівської селищної ради, Білогородської, Борщагівської сільської ради неодноразово зверталися до першого заступника голови Бучанської районної державної адміністрації ОСОБА_1 з запитами на отримання гуманітарних вантажів для своїх територіальних громад, зокрема - ліки, медичні засоби, продукти харчування, теплі речі тощо. Також позивач сам пропонував та цікавився, яка гуманітарна допомога потрібна для регіону. У вказаний період позивачем було організовано доставку автомобільним та залізничним транспортом гуманітарної допомоги, а саме продукти харчування, ліки, теплі речі. Позивач постійно був на зв`язку, оперативно реагував на запити та здійснював координацію та організацію роботи з гуманітарними штабами громад, що підтверджується листами вище перелічених територіальних громад на запити адвокатів (том 2, а.с. 43,46,49,52,55).
Також листом Київська обласна військова адміністрація № 4103/02/24.02.01-2022 від 04 серпня 2022 року повідомила, що протягом березня - квітня 2022 року позивачем скоординовано та забезпечено за узгодженням з Гуманітарним штабом Київської обласної військової адміністрації (КОВА) систематичне відвантаження гуманітарних вантажів до Київської області залізничним та великовантажним транспортом із Волинської області. Позивач протягом зазначеного періоду систематично організовував завантаження та відправку залізничним, автомобільним великовантажним транспортом до Гуманітарного штабу КОВА, територіальних громад Бучанського району продуктів харчування, дитячого харчування, засобів гігієни, одягу, медикаментів, тощо. Всі питання щодо відвантаження із Волинської області гуманітарних вантажів, логістики було узгоджено з Гуманітарним штабом КОВА (том 2 а.с. 58 - 59).
З огляду на зазначене позивач не погоджуючись із винесеним розпорядженням про його звільнення, звернувся до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року, залишеним без змін поставною Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.  
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи норми пункту 1 частини 1 статі 41 КЗпП України та специфіку повноважень, якими був наділений позивач, займаючи посаду у військовій адміністрації, умови воєнного стану, введеного на всій території України та нагальну необхідність у відновленні нормального функціонування територіальної громади, відсутність першого заступника начальника Бучанської військової районної адміністрації на робочому місці після звільнення міста Буча від окупації та прийняття відповідного розпорядження про припинення простою, відповідач правильно розцінив як грубе порушення позивача трудових обов`язків.
Також суди попередніх інстанцій врахували, що спірне розпорядження прийняте в умовах реального військового стану в державі, у зв`язку з чим визнали звільнення позивача співмірним до вчиненого проступку. Також суди зазначили, що розпорядження про звільнення позивача погоджено з начальником Київської обласної військової адміністрації (т.1 а.с.118).
За висновками суддів попередніх інстанцій, сам факт неприбуття позивача, який займав керівну посаду у військовій адміністрації району, є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, адже неприбуття позивача під час реального воєнного стану у державі мало негативні наслідки та ускладнило роботу Бучанської РВА у той важкий час, коли Бучанський район мав ліквідовувати ті наслідки, що залишилися після окупантів.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Касаційне провадження відкрито на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Скаржник вказує, що при винесені рішення судом апеляційної інстанції не врахований висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №803/2340/15, де Суд наголосив про необхідність перевірки та встановлення обставин дотримання роботодавцем при звільненні вимог статті 149 КЗпП України, зокрема забезпечення особі надати пояснення з приводу претензій роботодавця.
Скаржник зазначив, що відповідач, приймаючи рішення про звільнення його за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, не відібрав пояснення з приводу допущеного порушення трудових обов`язків. 
Також вказує, що при винесені рішення судом апеляційної інстанції не врахований висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 686/9407/16-ц. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду від 28 квітня 2016 року у справі № 802/4157/14-а, де Суд наголосив, що важливим елементом застосування пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення, конкретних трудових обов`язків. Позивач вказує, що із змісту розпорядження про його звільнення неможливо встановити чітко сформульоване одноразове порушення, так як у ньому не зазначено будь-яке порушення, тобто, на переконання позивача, апеляційний суд застосував пункт 1 частини 1 статті 41 КЗпП України без урахування висновку щодо її застосування у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 686/9407/16-ц та в ухвалі Вищого адміністративного року у справі № 802/4157/14-а.
Також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували практику Верховного Суду, викладену у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 803/2340/15, де Суд наголосив, що під час перевірки судами правомірності звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, роботодавець має наводити у наказі про звільнення конкретне одноразове грубе порушення працівником трудових обов`язків, тобто суди попередніх інстанцій застосували норму права (пункт 1 частини 1 статті 41 КЗпП України) без врахування висновку, викладеного у вказаній постанові Верховного Суду і не перевірили оскаржуване розпорядження на предмет обґрунтованості, оскільки в ньому відсутні будь - які відомості про одноразове грубе порушення.
На переконання позивача, суди попередніх інстанцій не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, викладений в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №813/851/16, де Суд зазначив, що не є одноразовим груби порушенням трудової дисципліни в розумінні пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, а саме правопорушення, яке є триваючим, систематичним. 
Також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, викладений в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №805/1256/16-а, де суд зазначив, що звільнення особи яке має триваючий, а не разовий характер, за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП є неправомірним.
Скаржник зазначає, що Суди попередніх інстанцій не врахували висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 19 січня 2021 року № 466/6109/18, від 09 вересня 2022 року №174/144/21, де Суд зазначив, що якщо порушення носить, зокрема неналежне керівництво роботою ввіреного підрозділу, ослаблення контролю працівників тощо, це не дає підстав для звільнення керівника за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме положень частини 2 статті 5 КАС України у правовідносинах, коли наявний акт індивідуальної дії, який фактично є чинним і ніким не скасований, проте з його змісту вбачається його підробка (невідповідність), як в даному випадку розпорядження Бучанської РДА від 28 березня 2022 року №23/вс «Про припинення простою», яке слугувало фактично базисом для порушення процедури щодо його звільнення. На переконання скаржника Суду необхідно надати висновок про те, чи в такому разі суди зобов`язані (мають право) надавати відповідну правову оцінку даному акту в межах розгляду справи про поновлення працівника на робот і, чи працівнику потрібно ініціювати окремий трудовий спір щодо скасування такого невідповідного акту індивідуальної дії.
Також обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме положень статей 227, 228 КАС України коли суд, постановляючи кінцеве рішення у справі формально зазначено, що він видалився у нарадчу кімнату, однак перебував там менше однієї хвилини, що свідчить про виготовлення судового рішення завчасно (поза межами народчої кімнати) і не обговорення суддями обставин справи і доводів апеляційної скарги саме під час наради у нарадчій кімнаті.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суддів попередніх інстанцій без змін. 
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи касаційної скарги просив задовольнити касаційну скаргу у повному обсязі. 
У судовому засіданні представника відповідача просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення суддів попередніх інстанцій. 
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року призначено справу до розгляду.
Висновки Верховного Суду
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
У статті 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Стаття 40 КЗпП України визначає підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а стаття 41 цього Кодексу - додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.
Відповідно до частини третьої статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.
Колегія суддів зазначає, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, необхідно виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, і суттєвість наслідків порушення трудових обов`язків. 
При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали (могли настати) внаслідок такого порушення. В оцінці того, наскільки є грубим порушення трудових обов`язків, потрібно виходити з характеру дій чи бездіяльності працівника, істотності наслідків порушення та форми вини (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 661/1171/16-ц).
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що одноразове грубе порушення трудових обов`язків за своєю природою є дисциплінарним стягненням, має оціночний характер і підлягає застосуванню як підстава звільнення за наявності певних законодавчо визначених умов.
Ознаками порушення зазначеного як підстава звільнення у пункті 1 статті 41 КЗпП України, є те, що порушення має бути грубим, порушення стосується трудових обов`язків працівника, порушення є одноразовим. Однією з умов застосування цієї норми при звільненні є встановлення не тільки самого факту одноразового порушення трудових обов`язків, а й вини працівника в такому порушенні.
Під порушенням трудових обов`язків розуміється невиконання чи неналежне їх виконання. До трудових обов`язків віднесені обов`язки працівника, визначені трудовим договором (контрактом), посадовою інструкцією, іншими локальним нормативним актом та законодавством про працю (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 305/1001/18).
Судовим розглядом встановлено, що згідно із розпорядженням Бучанської РДА від 10 березня 2022 року №16/вс про оголошення простою у зв`язку із збройною агресією російської федерації та запровадженням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», керуючись статтями 34, 113 КЗпП України, відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності райдержадміністрації, оголошено простій з 14 березня 2022 року до можливості відновити роботу заступникам голови райдержадміністрації, у тому числі першому заступнику голови адміністрації ОСОБА_1 .
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем під час перебування в місті Луцьку протягом березня - квітня 2022 року було скоординовано та забезпечено за узгодженням з Гуманітарним штабом Київської обласної військової адміністрації (КОВА) систематичне відвантаження гуманітарних вантажів до Київської області залізничним та великовантажним транспортом із Волинської області. Позивач протягом зазначеного періоду систематично організовував завантаження та відправку залізничним, автомобільним великовантажним транспортом до Гуманітарного штабу КОВА, територіальних громад Бучанського району, міста Ірпінь продуктів харчування, дитячого харчування, засобів гігієни, одягу, медикаментів, тощо. Всі питання щодо відвантаження із Волинської області гуманітарних вантажів, логістики було узгоджено з Гуманітарним штабом КОВА.
Відповідно до розпорядження Бучанської РДА від 28 березня 2022 року №23/вс з 01 квітня 2022 року припинено простій не з вини працівників, першому заступнику голови Бучанської РДА ОСОБА_1 та відновлено роботу на своєму робочому місці в приміщенні райдержадміністрації.
Судами попередніх інстанцій також встановлено та не заперечується сторонами, що 31 березня 2022 року позивачу зателефонував голова Бучанської військової адміністрації і наказав як першому заступнику прибути в приміщення РДА 01 квітня 2022 року для виконання його прямих обов`язків. У телефонній розмові позивач відповів, що не може виконати це доручення, оскільки має незакінчені справи по відвантаженні необхідних товарів для мешканців Бучанського району і добратися до місця роботи немає можливості, яка пов`язана з окупацією міста, в якому розташоване місце роботи (місто Буча) та активними бойовими діями, в умовах воєнного часу, що несе загрозу життю і здоров`ю громадян.
Позивач з 01 квітня 2022 року на своє робоче місце в приміщення РДА не прибув і, відповідно, ні розпорядження голови Бучанської РДА від 28 березня 2022 року №23/вс, ні усні вказівки (доручення) щодо прибуття на робоче місце, не виконав.
Два заступники керівника РВА, яким також з 01 квітня 2022 року припинено простій не з вини працівників, прибули на свої робочі місця для виконання покладених на них посадовими обов`язками повноважень.
Проте, позивач, займаючи посаду першого заступника голови Бучанської РДА, у обов`язки якого входила координація роботи всієї районної адміністрації, знаходився віддалено від місця своєї роботи та виконував роботу, яка не входила в його прямі обов`язки.
Суд критично оцінює поведінку позивача щодо невиконання доручення голови РДА прибути з 1 квітня 2022 року в місто Буча в приміщення РДА для виконання покладених посадовою інструкцією своїх прямих обов`язків, з огляду на те, що 31 березня 2022 року на офіційному сайті міський голова міста Буча висвітлив інформацію про звільнення міста від окупантів, фаза активних бойових дій закінчилася і загарбники покинули територію Бучанського району Київської області.
Додатково суд зазначає, що 04 квітня 2022 року місто Буча відвідав Президент України Володимир Зеленський та Голова Верховної ради України разом із народними депутатами.
Тому Суд погоджується з необґрунтованістю доводів позивача про об`єктивну неможливість виконання доручення про прибуття до м. Буча, у зв`язку з окупацією міста російськими військовими, веденням активних бойових дій на території Бучанського району та наявністю реальної загрози життю та здоров`ю.
Твердження позивача про те, що він фізично не міг прибути до міста Буча 01 квітня 2022 року, оскільки знаходився в місті Луцьк (відстань 400 км) є необґрунтованими, адже роботодавець не приймав жодних рішень про звільнення позивача до 07 квітня 2022 року, проте позивач протягом 7 днів після доручення керівника так і не приступив до виконання своїх посадових обов`язків.
Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що залізничне пасажирське сполучення дільниці Луцьк-Київ в період з 24 лютого 2022 року по 07 квітня 2022 року забезпечувалося курсуванням пасажирських поїздів і маршрутні автобуси здійснювали перевезення людей. Окрім того, позивач за бажанням міг добратися власним транспортом, яким і приїхав до міста Луцьк (т.2 а.с.196-197).
Як вірно зауважили суди попередніх інстанцій, позивач, займаючи посаду першого заступника начальника Бучанської районної військової адміністрації під час умови дії реального воєнного стану, введеного на всій території України та маючи нагальну необхідність у відновленні нормального функціонування територіальних громад, був відсутній на своєму робочому місці після звільнення міста Буча від окупації, а тому відповідач правильно розцінив такі дії позивача, як грубе порушення його трудових обов`язків. У зв`язку з чим спірне розпорядження прийняте в умовах воєнного стану в державі, є співмірним до вчиненого проступку позивачем.
Отже суди першої та апеляційної інстанції вірно встановили, що сам факт неприбуття позивача, який займав керівну посаду у військовій адміністрації району, є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, адже невиконання доручення керівника та неприбуття позивача під час реального воєнного стану у державі мало негативні наслідки та ускладнило роботу Бучанської РВА у той важкий час, коли Бучанський район ліквідовував ті наслідки, що залишилися після окупантів.
Виходячи з встановлених обставин справи, Суд, у даному випадку, вважає правомірним звільнення позивача з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України через одноразове грубе порушення ним трудових обов`язків.
Також суд першої інстанції та колегія суду апеляційної інстанції, досліджуючи оскаржуване розпорядження та формулювання у ньому, встановили у пункті першому цього розпорядження наступне формулювання: «Звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Бучанської районної державної адміністрації Київської області 7 квітня 2022 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, відповідно до частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України».
Суд першої інстанції та колегія суду апеляційної інстанції розцінили, що вказане формулювання передбачає визначення пункту першого частини першої статті 41 КЗпП України. Тобто, відповідачем замість вказання пункту 1 цифрам, було розписано словами «за одноразове грубе порушення» словами.
До того ж, суд першої інстанції та колегія суду апеляційної інстанції переконалася, що певна нечіткість спірного розпорядження не призводить до визнання його неправомірним та скасування.
В контексті викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне також наголосити на наступному.
Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 1640/3394/18 зазначив, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, Суд зауважив, що деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
У цій постанові Верховний Суд визначив, що суттєве (фундаментальне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Тож, у підсумку, Верховний Суд у справі № 1640/3394/18, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, запровадив критерій виміру суттєвості порушень правової процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. На думку Суду, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Застосовуючи ці підходи до обставин даної справи, Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на не зазначення у спірному наказі пункту частини 1 статті 41 КЗпП не може бути самостійною підставою для скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача, оскільки з наказу вбачається, що позивача звільнено з посади першого заступника Голови Бучанської районної державної адміністрації Київської області 07 квітня 2022 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, відповідно до частини 1 статті 41 КЗпП.
Поряд з цим Суд зазначає, що пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом.
Правовий пуризм може мати як добровільний характер і виявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, недопущення відступу від правових приписів.
Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.
Отже, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. 
Також в обґрунтування доводив касаційної скарги позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій при вирішення спору, а відповідачем при звільненні помилково взято до уваги розпорядження Бучанської РДА від 28 березня 2022 року №23/вс про припинення простою ОСОБА_1 .
Проте, таке твердження є необґрунтованим, оскільки ні позивачем, ні його представниками не було оскаржено даний акт і вказане розпорядження не є предметом розгляду цієї справи, а тому твердження позивача стосовно того, що суди зобов`язані надати відповідну правову оцінку вищевказаному розпорядженню виходить за межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України. 
При цьому суд враховує, що позивач був обізнаний про необхідність приступити до виконання трудових обов`язків з телефонної розмови з керівником, проте таке доручення не виконав. 
Скаржник вказує, що при винесені рішення судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 686/9407/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 803/2340/15, від 24 жовтня 2018 року у справі №813/851/16, від 26 червня 2019 року у справі №805/1256/16-а, від 19 січня 2021 року № 466/6109/18, від 09 вересня 2022 року №174/144/21. Також не враховано висновок, викладений в ухвалі Вищого адміністративного суду від 28 квітня 2016 року у справі № 802/4157/14-а.
Верховний Суд відхиляє доводи скаржника, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків Верховного Суду викладених у вказаних постановах, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У судових рішеннях, на які посилається скаржник, звернуто увагу на наступне.
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 686/9407/16-ц встановлено, що розпорядженням Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 01 березня 2016 року № 20 позивача звільнено з посади директора КП «Поділля» на підставі пунктів 1, 2 частини 1 статті 41 КЗпП України. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, Суд у цій справі зазначив, що питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 803/2340/15 Суд дійшов висновку, що застосувавши до позивача дисциплінарне стягнення, у вигляді звільнення з підстави одноразового грубого порушення трудових обов`язків (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України) відповідач не навів у наказі про звільнення конкретного одноразового грубого порушення позивачем трудових обов`язків, оскільки в наказі є посилання на тривале, системне порушення позивачем службових обов`язків протягом квітня-червня 2015 року, однак, конкретного одноразового грубого порушення позивачем трудових обов`язків в наказі про звільнення не зазначено.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 813/851/16, на яку посилається скаржник, Верховний Суд скасував рішення суддів попередніх інстанції та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У цій справі Верховний Суд не робив висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №805/1256/16-а, Суд дійшов висновку, що звільнення особи за порушення, яке має триваючий, а не разовий характер, за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП є неправомірним. Саме по собі неналежне виконання службових обов`язків та організації роботи і контролю не дає підстав для звільнення за вказаною нормою.
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року № 466/6109/18 наказом в. о. генерального директора ДП «ЦСЕНСМ» ОСОБА_3 № 85/-к/тр від 09 липня 2020 року позивачку звільнено з посади директора Вінницької філії ДП «ЦСЕНСМ» 09 липня 2020 року на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України. Підставою у наказі вказано: погодження Фонду державного майна України на звільнення директора Вінницької філії ДП «ЦСЕНСМ» від 09 липня 2020 року № 10-57-13549. Постановою Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 466/6109/18 рішення суддів попередніх інстанцій, якими задоволені позовні вимоги та скасовано спірний наказ про звільнення залишені без змін через недоведеність Фондом державного майна України, яким чином оскаржені судові рішення порушують його права та інтереси, оскільки ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» судові рішення не оскаржило, тобто фактично погодилось з ними.
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2022 року №174/144/21 встановлено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження розміру виплаченої премії, що позбавляє можливості встановити факт завдання шкоди підприємству та її розміру, тобто шкідливих наслідків, завданих діями позивача підприємству. Крім того, рішення правління АТ « ОГКХ» (протокол від 23 лютого 2021 року), яке стало підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, не містить будь-якого обґрунтування застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи, а також формулювання обставин допущеного ним проступку, не вказано коли саме позивач здійснив виплату премії працівникам, за який період та коли роботодавцем було виявлено цей проступок.
Натомість у цій справі позивача звільнено з посади першого заступника голови Бучанської районної державної адміністрації Київської області 7 квітня 2022 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до частини 1 статті 41 КЗпП України, через невиконання розпорядження Бучанської РДА від 28 березня 2022 року №23/вс, яким з 01 квітня 2022 року припинено простій першому заступнику голови Бучанської РДА ОСОБА_1 та відсутність його на своєму робочому місці 07 квітня 2022 року. 
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, не суперечать висновкам, які викладені у цій справі та стосуються правовідносин, які не є подібними, оскільки встановлені судами в цій справі обставини, відрізняються від обставин, встановлені у справах, на які посилається скаржник.
Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену в ухвалі Вищого адміністративного суду від 28 квітня 2016 року у справі № 802/4157/14-а, Суд не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду України, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Вищого адміністративного суду.
Також касаційне провадження у справі відкрите через відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування положень частини 2 статті 5 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналіз цієї норми дає Суду підстави для висновку, що ця норма вказує на те, що суд може захищати права і інтереси особи, яка звернулася до нього, не обов`язково через судовий процес. Суд може вживати інші доступні способи захисту, якщо вони не суперечать закону і забезпечують ефективний захист прав і свобод особи, а також інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку владних органів або посадових осіб. Це може включати в себе такі заходи, як медіація, адміністративні рішення чи інші форми врегулювання суперечок поза судовим процесом.
Також касаційне провадження у справі відкрите через відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування положень статей 227, 228 КАС України. 
Стаття 227 передбачає, що після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (приміщення, спеціально призначеного для ухвалення судових рішень) для ухвалення рішення у справі, оголосивши орієнтовний час його проголошення. Якщо під час ухвалення рішення виявиться потреба з`ясувати будь-яку обставину через повторний допит свідків або через іншу процесуальну дію, суд постановляє ухвалу про поновлення судового розгляду. Розгляд справи у цьому разі проводиться в межах, необхідних для з`ясування обставин, що потребують додаткової перевірки. Після закінчення поновленого розгляду справи суд залежно від його результатів відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин і виходить до нарадчої кімнати для ухвалення рішення або, якщо вчинення необхідних процесуальних дій у даному судовому засіданні виявилося неможливим, оголошує перерву.
Статтею 228 КАС України встановлено, що під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи. Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення рішення в нарадчій кімнаті.
Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору. 
Верховний Суд звертає увагу, що посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджуючи про відсутність правового висновку Верховного Суду частини 2 статті 5, статей 227,228 КАС України скаржник не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду та як відповідні норми права необхідно застосовувати, на думку, скаржника, а також не обґрунтував необхідність такого висновку у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи, які можливо, на думку скаржника, мають певну своєрідність.
Тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. 
Доводи скаржника щодо перебування суддів у нарадчий кімнаті менше однієї хвилини та виготовлення судового рішення завчасно (поза межами народчої кімнати) і не обговорення суддями обставин справи та доводів апеляційної скарги саме під час наради у нарадчій кімнаті, Суд відхиляє, з огляду на те, що час, який судді проводять у нарадчій кімнаті для ухвалення рішення у справі, може варіюватися в залежності від складності справи, кількості доказів, що розглядаються, та інших обставин. Зазвичай ця нарада триває від однієї хвилин до години, але в окремих випадках, особливо у складних або важких справах, вона може зайняти більше часу. 
Положення КАС України не забороняють суддям готуватися до судового засідання, зокрема, вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька альтернативних проєктів резолютивних частин судових рішень до початку судового засідання.
Посилання позивача на недостатність, на думку позивача, часу перебування суддів у нарадчий кімнаті не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до частини 3 статті 353 КАС України. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права судом апеляційної інстанції, яке б мало наслідком ухвалення незаконного рішення.
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                           Л.О. Єресько  

                                                                                          В.М. Соколов