ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/14424/20
провадження № 61-11257св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В.,  
 
учасники справи: 
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
відповідачі: Державна казначейська служба України, держава Україна в особі Кабінету Міністрів України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє Науменко Юлія Володимирівна , та касаційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року в складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 рокув складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов обґрунтований тим, що вони є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 99,7 кв. м. Будинок використовувався ними для постійного проживання. 
 
Також у власності ОСОБА_2 знаходилася нежитлова будівля - гараж із підвалом, загальною площею 25 кв. м, на АДРЕСА_2 , а у власності ОСОБА_1 - гараж, загальною площею 31,2 кв. м, на АДРЕСА_3 . 
 
Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію (далі - АТО).
 
Розпорядженнями Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» від 30 жовтня 2014 року та «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року місто Мар`їнка Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких здійснюється АТО.
 
Позивачі, починаючи з червня 2015 року і по теперішній час, утратили можливість проживати у своїй домівці та користуватися гаражами внаслідок дислокації військових частин Збройних Сил України на АДРЕСА_3 та заселення військовослужбовців у їх будинок.  
 
Позивачі зазначали, що ні Донецькою обласною адміністрацією, ні військово-цивільною адміністрацією Донецької області не прийнято рішення про компенсацію їм за примусово відчужене майно, не складено акт про примусове відчуження майна. На їх звернення щодо складання такого акта, їм було відмовлено через відсутність нормативних актів, які б визначали порядок  складання актів про примусове відчуження або вилучення майна, проведення оцінки майна та надання компенсації в умовах мобілізації.
 
З огляду на це ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України компенсацію за мобілізоване (примусово відчужене) майно на користь ОСОБА_1 - 741 130,63 грн, ОСОБА_2 - 988 394,25 грн, ОСОБА_3 - 329 134,63 грн та по              200 000 грн кожному на відшкодування завданої моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. 
 
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ,           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі  100 000 грн кожному. У задоволенні решти вимог щодо стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачі, маючи у власності частину будинку та гаражі,  під час проведення на території Донецької області АТО втратили можливість ними користуватися з причини дислокації військових частин Збройних Сил України та заселення військовослужбовців у їхній будинок. У такому випадку держава зобов`язана відшкодувати громадянам вартість вилучених у них будинків, проте наразі відсутній закон, який регулює порядок відшкодування вартості мобілізованого майна. А тому, оскільки держава не виконала свій позитивний матеріальний та процесуальний обов`язок за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції),а саме не прийняла спеціальні нормативно-правові акти щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення АТО на території Донецької та Луганської області, а також порядку визначення її розміру, суди дійшли висновків, що позивачі мають право отримати від держави компенсацію на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у розмірі 100 000 грн кожному. Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди виходили із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами завдання їм такої шкоди і що така шкода завдана діями або бездіяльністю відповідачів. 
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У липні 2021 року Кабінет Міністрів України звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову. 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду                                від 24 лютого 2021 року у справі № 757/64572/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/378/19.
 
Звертає увагу на те, що відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 24 лютого 2018 року № 2268-VІІІ, відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Отже, на законодавчому рівні визначено суб`єкта, який несе відповідальність за завдання порушень внаслідок бойових дій на території Донецької та Луганської областей. 
 
Оскаржуючи розмір стягнутої з держави Україна на користь позивачів компенсації за мобілізоване майно, Кабінет Міністрів України посилається на незастосування судами попередніх інстанцій норм Бюджетного кодексу України, Законів України про державний бюджет на 2020-2021 роки та постанови Кабінету Міністрів України                          від 02 вересня 2020 року № 767, якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації.
 
Посилання позивачів, як на підставу заявлених вимог, на статтю 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також на статті 3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» у взаємозв`язку з позитивним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним, оскільки станом на червень 2015 року в Україні не було введено режим воєнного чи надзвичайного стану, що підтверджує неможливість примусового відчуження належного позивачам майна. 
 
Обмеження можливості користування домоволодінням в умовах особливого періоду та проведення АТО зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а відтак відповідає критеріям пропорційності, та є співмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та Законами України за наявності чітких умов, необхідних для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування. 
 
При цьому заявник, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах.
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Науменко Ю. В., подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Заявники зазначають, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і статей 3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та залишили поза увагою інші правові підстави, на які позивачі посилалися у позові, зокрема статтю 56 Конституції України та статті  22, 1166, 1167 ЦК України.
 
Крім того, посилаючись на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, норми Конституції України щодо гарантування права власності та норми статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», заявники вказують, що вони є нормами прямої дії. Отже, за відсутності порядку складання актів про примусове відчуження майна вони мають застосовуватися безпосередньо. Про це також наголошував і Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Будченко проти України», бо не встановлення механізму для реалізації права є порушенням обов`язку держави гарантувати права, закріплені в Конвенції: «Суд також зазначає, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції» (Budchenko v. Ukraine), № 38677/06, § 39, від 24 квітня 2014 року). ЄСПЛ виходив із того, що неприйняття нормативно-правового акта, який регламентував би відповідний порядок, є бездіяльністю держави та не може бути виправданням відмови у реалізації відповідного права, закріпленого законом.
Заявники вважають, що Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» є достатньою підставою для мобілізації людського ресурсу без оголошення надзвичайного чи воєнного стану в умовах особливого стану. 
 
На відміну від справ про відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, у їх випадку саме українські військові порушили їх право власності, що було наслідком порушення державою Україна її негативного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу та інші заяви, клопотання 
 
У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Кабінету Міністрів Українина касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому він просить залишити касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Науменко Ю. В., без задоволення. 
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду заяву про відмову від позову.
 
З метою встановлення дійсного волевиявлення позивачів щодо здійснення процесуальних прав Верховний Суд листами від 18 серпня та 11 листопада 2023 року роз`яснив заявникам положення процесуального законодавства щодо наслідків відмови від позову і запропонував підтвердити волевиявлення на таку відмову із рекомендацією засвідчення справжності підпису заявників у заяві у встановленому порядку.
 
Зазначені листи повернулися на адресу Верховного Суду неврученими з поштовими відмітками «за закінченням терміну зберігання». Тобто заявники не отримали вказані вище листи та не підтвердили свій намір відмовитися від позову. 
 
З урахуванням наведених обставин Верховний Суд не приймає відмову позивачів від позову та продовжує розгляд справи. 
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2021 року в складі колегії суддів: Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - Науменко Ю. В. та витребувано матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року в складі колегії суддів:          Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В. справу призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в складі колегії суддів:  Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. справу № 757/14424/20 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 23 грудня 2021 року справу                                  № 757/14424/20 повернуто на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України.
 
Розпорядженням Верховного Суду від 20 червня 2022 року, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Ткачука О. С., призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
 
На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2022 року зазначену справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Мартєв С. Ю., Фаловська І. М.
 
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 20 червня 2022 року визначений склад колегії суддів, до якої входять: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Фаловська І. М., Стрільчук В. А., Ігнатенко В. М., Мартєв С. Ю.
 
08 лютого 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду своєю ухвалою передав справу № 757/64569/16 за позовом  ОСОБА_6 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Головне управління Національної гвардії України, військово-цивільна адміністрація Донецької області, про виплату компенсації за мобілізоване майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди, на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2023 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (провадження № 14-19цс23).
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2023 року в складі колегії суддів:             Фаловської І. М. (головуючий), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А. зупинено провадження у справі № 757/14424/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 757/64569/16 (провадження № 14-19цс23).
 
17 жовтня 2023 року оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду                   від 13 вересня 2023 року в справі № 757/64569/16-ц (провадження № 14-19цс23).
 
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 27 листопада                    2023 року визначений склад колегії суддів, до якої входять: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Грушицький А. І., Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Пророк В. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року поновлено провадження у справі № 757/14424/20. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 99,7 кв. м (том 1, а. с. 6, 7).
 
ОСОБА_2 є власником гаража з підвалом, загальною площею 25 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 13, 14).
 
ОСОБА_1 є власником гаража, загальною площею 31,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3          (том 1, а. с. 15, 16).
 
29 січня 2016 року керівник військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнки Тесля О. О. видав ОСОБА_1 довідку-підтвердження № 54/05-05 про те, що він та члени його сім`ї ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час проведення антитерористичної операції втратили можливість проживати у належному їм житловому будинку у період із 11 липня                     2014 року, але продовжували контролювати цілісність своєї нерухомості та майна. У період із 08 червня 2015 року і по теперішній час така можливість повністю втрачена з причини дислокації військових частин Збройних Сил України на вулиці Зелений гай та заселення військовослужбовців у приватні будівлі. ОСОБА_1 та інші члени сім`ї дійсно є потерпілими під час проведення антитерористичної операції і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося у будинку (том 1,  а. с. 17).
 
18 липня 2016 року комісія військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнки та села Побєда Мар`їнського району Донецької області склали акт, яким підтвердили, що ОСОБА_1 та інші члени сім`ї дійсно є постраждалими під час проведення антитерористичної операції і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося у будинку                      (том 1, а. с. 18).
 
06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою щодо складання акта про примусове вилучення будинку та проведення оцінки вартості будинку (том 1, а. с. 25).
 
Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою про виплату повної компенсації за примусово відчужене майно (том 1, а. с. 28).
 
Листом від 20 лютого 2017 року Донецька обласна військово-цивільна адміністрація повідомила ОСОБА_1 про те, що рішення щодо примусового відчуження його квартири АДРЕСА_1 не приймалося. Аналогічна за змістом відповідь міститься і в листі Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 22 лютого 2017 року. 
 
У листі від 06 жовтня 2017 року військово-цивільна адміністрація м. Мар`їнки та с. Побєда зазначила, що дозвільної документації на розміщення військовослужбовців у приватних будинках та документів про заборону доступу мирному населенню до своїх будинків не надає (том 1, а. с. 32).
 
Відповідно до довідок, наданих управлінням соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (том 1, а. с. 33-35).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Науменко Ю. В., підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга Кабінету Міністрів України підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Предметом розгляду у справі, яка переглядається Верховним Судом, є вимоги позивачів до Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно, а саме стягнення  з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 -           741 130,63 грн, ОСОБА_2 - 988 394,25 грн, ОСОБА_3 - 329 134,63 грн  компенсації та 200 000 грн кожному на відшкодування завданої моральної шкоди.
 
Правовими підставами для пред`явлення таких вимог є посилання позивачів на положення статті 56 Конституції України, статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України від 17 травня 2012 року № 4765-VI «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», статей 22, 1166, 1167 ЦК України, Порядку розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусове відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2012 року № 998 (далі - Порядок № 998), а також на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для настання деліктної відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України необхідна наявність: а) шкоди; б) протиправної поведінки її заподіювача; в) причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вини останнього. 
 
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
 
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням російської федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим (далі - АРК) і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України оголошено про проведення часткової мобілізації. 
 
17 березня 2014 року зазначений Указ Президента України затверджено Верховною Радою України, а саме Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII «Про                 затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
 
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня                         2014 року та розпочато АТО. 
 
Верховна Рада України 27 січня 2015 року постановою № 129-VIII затвердила звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором.
 
АТО - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (стаття 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). 
 
Район проведення АТО - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція (стаття 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). 
 
Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення АТО та терміни її проведення, зокрема Донецьку область - з 07 квітня 2014 року.
 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. До цього Переліку внесено, зокрема, м. Мар`їнку Мар`їнського району Донецької області, на території якого розташовані належні позивачам квартира та гаражі.
 
Указами Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан та оголошено про проведення загальної мобілізації. 
 
03 березня 2022 року Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 затверджено Верховною Радою України, а саме Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію».
 
Абзацом шостим статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України») визначено, що збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. 
 
У разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни (стаття 4 Закону України «Про оборону України»). 
 
Згідно з абзацом тринадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України»).
 
Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводитися відкрито чи приховано (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
 
З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (абзац перший частини восьмої статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). 
 
Таким чином, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
Після оприлюднення згаданого Указу Президента України від 17 березня 2014 року, а саме з 18 березня 2014 року в Україні діє особливий період, а з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан. При цьому особливий період охоплює також і період воєнного стану.
 
Право власності припиняється у разі реквізиції (пункт 9 частини першої статті 346 ЦК України). У разі стихійного лиха, аварії, епідемії, епізоотії та за інших надзвичайних обставин, з метою суспільної необхідності майно може бути примусово відчужене у власника на підставі та в порядку, встановлених законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості (реквізиція). В умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується (частини перша - третя статті 353 ЦК України).
 
Статтею 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що в умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України. 
 
Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначає механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану. 
 
Примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»). Примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості (частини перша та друга статті 3 вказаного Закону).
 
Вилучення майна - позбавлення державних підприємств, державних господарських об`єднань права господарського відання або оперативного управління індивідуально визначеним державним майном з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»). Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна (частина третя статті 3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).
 
За частиною першою статті 10 зазначеного Закону компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану з попереднім повним відшкодуванням його вартості здійснюється військовим командуванням чи органом, що прийняв рішення про таке відчуження, за рахунок коштів державного бюджету до підписання акта. Частиною другою статті 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» передбачено, що компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету.
 
Надзвичайний стан - це особливий правовий режим, який може тимчасово вводитися в Україні чи в окремих її місцевостях при виникненні надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру не нижче загальнодержавного рівня, що призвели чи можуть призвести до людських і матеріальних втрат, створюють загрозу життю і здоров`ю громадян, або при спробі захоплення державної влади чи зміни конституційного ладу України шляхом насильства і передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування відповідно до цього Закону повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення безпеки і здоров`я громадян, нормального функціонування національної економіки, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, захисту конституційного ладу, а також допускає тимчасове, обумовлене загрозою, обмеження у здійсненні конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану»). 
 
Отже, під час воєнного або надзвичайного стану передбачені можливості: 1) примусового відчуження індивідуально визначеного майна власника з переходом до держави права власності на це майно та попереднім або наступним повним відшкодуванням його вартості; 2) вилучення індивідуально визначеного майна державних підприємств, державних господарських об`єднань, на яке у них є право господарського відання або оперативного управління, без відшкодування його вартості.
 
У частині першій статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що громадяни зобов`язані надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом. Отже, щодо надання громадянами під час мобілізації їхнього майна Збройним Силам України чи іншим військовим формуванням або оперативно-рятувальній службі цивільного захисту діє виключно порядок наступного відшкодування державою вартості такого майна, тобто у строк, визначений частиною другою статті 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».
 
Примусове відчуження майна або його вилучення можливе лише після запровадження в Україні воєнного або надзвичайного стану. З 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан, при цьому надзвичайний стан в Україні до 23 лютого 2022 року не оголошувався. 23 лютого 2022 року Президент України оголосив указ «Про введення надзвичайного стану в окремих регіонах України», який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення надзвичайного стану в окремих регіонах України», що набрав чинності того ж дня.
 
Виходячи з цього, доводи позивачів про те, що їх майно було мобілізоване (примусово відчужене) під час дії надзвичайного чи воєнного стану є необґрунтованими.
 
Верховний Суд наголошує, що в Україні існує законодавче регулювання питань, пов`язаних із виплатою компенсації за примусово відчужене, втрачене чи пошкоджене майно в умовах війни, воєнного чи надзвичайного стану. 
 
Зокрема, таким є Порядок № 998, який визначає механізм прийняття, розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану. Майно, що підлягає примусовому відчуженню, оцінюється в порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оцінну діяльність.
 
Заява про виплату наступної повної компенсації за примусово відчужене майно приймається, обліковується і розглядається за місцем відчуження майна. До заяви додаються акт про примусове відчуження майна та висновок про вартість такого майна (пункт 3 Порядку № 998).
 
За результатами розгляду заяви органи, зазначені у пункті 3 цього Порядку, оформлюють висновок про здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану. Висновок оформляється у трьох примірниках. Перший примірник передається заявникові, другий - територіальному органу Казначейства, третій зберігається за місцем його оформлення. Висновки обліковуються органом, який їх видав. Орган, що прийняв рішення про примусове відчуження майна, на підставі виданого ним висновку враховує відповідну потребу в коштах у бюджетному запиті на наступний бюджетний період (після скасування правового режиму надзвичайного стану) або на п`ять наступних бюджетних періодів (після скасування правового режиму воєнного стану) (пункт 7 Порядку № 998). 
 
Виплата повної компенсації здійснюється органами, що прийняли рішення про примусове відчуження майна, у порядку черговості оформлення висновків за рахунок і в межах коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану (пункт 7 Порядку № 998). 
 
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено проведення часткової мобілізації, постановлено: місцевим органам виконавчої влади за участю органів місцевого самоврядування організувати та забезпечити в установленому порядку виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів Збройним Силам України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів. 
 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації, постановлено: місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів Збройним Силам України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів. 
 
Враховуючи наведене та приписи частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також визначення поняття «мобілізація» у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» можна зробити висновок, що мобілізацією майна можна вважати надання Збройним Силам України чи іншим військовим формуванням України під час проведення мобілізації (часткової або загальної) згідно з мобілізаційними планами майна з наступним відшкодуванням державою його вартості у разі переходу цього майна у власність держави, знищення такого майна чи пошкодження державою Україною. Мобілізація майна є різновидом його реквізиції (примусового відчуження) у сенсі ЦК України та Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану». Однак, якщо згідно зі статтею 3 цього Закону примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості і тільки у разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості, то у випадку мобілізації майна згідно з частиною першою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» таке відшкодування може бути тільки наступним.
 
Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду                                     від 13  вересня 2023 року в справі № 757/64569/16-ц (провадження № 14-19цс23).
 
У справі, рішення в якій переглядаються, позивачі просили стягнути компенсацію вартості квартири та гаражів, які їм належать на праві власності. Вважали, що АТО на подолання збройної агресії російської федерації в Україні є надзвичайною ситуацією, а тому вони мають право на компенсацію «примусово мобілізованого (відчуженого) майна».
 
Верховний Суд наголошує, що в Україні діє законодавство, яке передбачає компенсацію громадянам за примусово відчужене (мобілізоване) у них майно. Отримати її можливо за умов та у порядку, визначених нормативними актами. У справі, яка переглядається, позивачами не надано доказів того, що їх майно, власниками якого вони залишаються та за місцезнаходженням якого вони не перебувають, було мобілізованим, як не надано доказів того, що саме держава Україна завдала позивачам шкоду шляхом пошкодження чи знищення їх майна.
 
У позовній заяві позивачі зазначали, що з середини червня 2015 року вони втратили можливість користуватися своєю квартирою у зв`язку із зайняттям її військовослужбовцями Збройних Сил України. Однак позивачі не довели, що втратили цю можливість саме внаслідок самовільного зайняття будинку військовослужбовцями Збройних Сил України, а не внаслідок, наприклад, обстрілів із боку збройних формувань, підтримуваних російською федерацією, що зумовило переїзд позивачів до іншого міста.
 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що тимчасове перебування з певного часу у квартирі позивачів військовослужбовців Збройних Сил України і їхнього майна недостатньо для того, щоб кваліфікувати таке перебування саме як примусове відчуження (реквізицію) Україною цього майна. В іншому разі будь-яке покинуте власниками на тимчасово окупованих територіях України чи територіях активних бойових дій приватне майно, яким якийсь час користувалися збройні формування будь-кого із учасників воєнного конфлікту (України чи російської федерації як держави-агресора), слід було би вважати примусово відчуженим державою, на території якої воно знаходиться, тобто Україною. Проте такий підхід і покладення на Україну обов`язку відшкодувати (компенсувати) всю вартість цього майна (навіть у випадку його повного чи часткового збереження) не узгоджується ні з принципом відповідальності держави-агресора за шкоду, зумовлену агресією проти України, ні із загальними засадами відповідальності держави за завдану нею шкоду.
 
Також позивачі не обґрунтували, як змінився стан спірного майна з того моменту, як вони виїхали з м. Мар`їнка, до моменту ухвалення рішення судом, як і не довели, що будь-які зміни вказаного майна відбулися саме внаслідок діянь України. Тимчасове знаходження військовослужбовців Збройних Сил України і їхнього майна у квартирі позивачів не є безумовним доказом того, що відповідний об`єкт зазнав негативних змін саме внаслідок такого тимчасового знаходження військовослужбовців Збройних Сил України і їхнього майна.
 
Позивачі не стверджували про те, що їх майно повністю знищене та не підлягає відновленню. Тому Верховний Суд зауважує, що завдання шкоди майну має зумовлювати її відшкодування суб`єктом, який цю шкоду завдав (зокрема державою), але не у розмірі вартості всього майна за умови його збереження. Позивачі ж розмір такої шкоди не обґрунтовували, а наполягали на необхідності стягнення саме з України повної вартості майна як мобілізованого.
 
При цьому колегія суддів Верховного Суду бере до уваги, що Україна в інтересах позивачів з метою збереження їх життя та здоров`я повідомляла останніх про те, що спірне майно розташовано дуже близько до лінії розмежування між сторонами воєнного конфлікту. І хоча територію місцезнаходження цього майна контролювали військовослужбовці Збройних Сил України, проте ризики для перебування там цивільного населення були високими. Це зумовлювало обмеження доступу до відповідного майна з боку України. Однак немає підстав вважати, що таке обмеження з огляду на обставини справи та наявні у справі докази було тотожним примусовому відчуженню (реквізицією) Україною спірного майна чи повній втраті контролю позивачами над цим майном.
 
Ситуація позивачів взагалі не може бути порівнюваною із ситуацією заявниці у справі «Лоїзіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, заява № 15318/89), рішення в якій Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив 18 грудня 1996 року, на яку зокрема, посилалися суди в оскаржуваних судових рішеннях. За обставинами вказаної справи заявниця була громадянкою Кіпру, виросла у Кіренії на півночі Кіпру, де мала у власності кілька земельних ділянок. Із 1974 року підконтрольні Туреччині органи влади у цій частині Кіпру не допускали заявницю до її власності. Вона стверджувала, що в минулому турецькі сили не дозволяли їй повернутися до Кіренії та мирно користуватись майном і перешкоджали це робити також на час розгляду справи.
 
ЄСПЛ у § 63 рішення у цій справі виснував, що внаслідок того факту, що заявниці було відмовлено у доступі до землі з 1974 року, вона фактично втратила будь-який контроль над своєю власністю, а також усі можливості використовувати та насолоджуватися нею. Таким чином, постійну відмову в доступі слід розглядати як втручання в її права за статтею 1 Першого протоколу. Таке втручання не може розглядатися, за виняткових обставин цієї справи, на яку посилалася заявниця та уряд Кіпру, ані як позбавлення власності, ані як контроль за використанням у значенні абзаців першого і другого статті 1 Першого протоколу. Однак це явно підпадає під значення першого речення цього Протоколу як втручання у мирне володіння майном. У цьому відношенні ЄСПЛ зауважив, що перешкода може становити порушення Конвенції так само, як і юридична перешкода.
 
На відміну від обставин справи «Лоїзіду проти Туреччини», позивачі виявили бажання переселитися в інший регіон України, а заходи, які вжила Україна для забезпечення збереження життя та здоров`я позивачів, не можна розглядати як такі, що подібні з тими, яких зазнала заявниця Лоїзіду від дій турецької влади.
 
За обставинами справи, які встановили суди, позивачі не довели наявності у них права на стягнення з держави відшкодування вартості покинутого ними майна. Питання про те, чи порушує їх право на таке стягнення запроваджене державою правове регулювання, могло би бути предметом судової оцінки за умови доведення наявності відповідного права. Однак за обставин цієї справи стягнення з України під час воєнного стану коштів, на які претендують позивачі, ця держава їм законодавчо не гарантувала. Тому висновки ЄСПЛ щодо порушення гарантій права на мирне володіння майном за відсутності певних нормативних механізмів за аналогією зі справою «Будченко проти України», про яку позивачі згадували в апеляційній і касаційній скаргах, не стосуються ситуації позивачів. За обставинами справи «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine, заява № 38677/06), рішення в якій ЄСПЛ ухвалив 24 квітня 2014 року, положення національного законодавства чітко визначали право заявника на звільнення від оплати за електроенергію та газ і не ставили це право у залежність від існування компенсаційного механізму (§ 42 рішення ЄСПЛ). Тоді як позивачі не мають гарантованого законом права на стягнення у судовому порядку того відшкодування, на яке претендують.
 
Навіть якщо припустити, що у них було би таке право, то для його реалізації визначений спеціальний порядок. І за наявності відповідного права компенсація за примусово відчужене майно громадян на користь держави, зокрема ЗСУ, відбувається за рахунок коштів державного бюджету з наступним повним відшкодуванням вартості цього майна в умовах правового режиму воєнного стану - протягом п`яти наступних бюджетних періодів після скасування цього режиму, а в умовах правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування такого режиму (стаття 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», частина перша статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
 
Позивачі фактично ставлять питання про наявність у них права на обов`язковий викуп Україною їх квартири та гаражів, які вони покинули, переїхавши під загрозою обстрілів до іншого регіону, якщо цим майном тимчасово користувалися військовослужбовці Збройних Сил України, які звільняли м. Мар`їнка та забезпечували його безпеку від повторної окупації державою-агресором. Жоден нормативний акт не встановлює в Україні такого права. Про те, чи мали би місце обставини, за яких виник конфлікт, якби не агресивні дії щодо України, позивачі не зазначають. Суду невідомо, чи претендують позивачі на відшкодування (компенсацію) російською федерацією тієї самої шкоди, завданої збройною агресією проти України. 
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 вересня 2023 року в справі № 757/64569/16-ц (провадження № 14-19цс23) відповідно до частини дев`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
 
Визначаючи розмір компенсації, яка підлягає стягненню з держави Україна на користь  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суди у порушення статей 81, 89, 367 ЦПК України не взяли до уваги, що такий розмір компенсації є не доведеним, зокрема матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про відчуження чи вилучення майна позивачів. 
 
За таких обставин, Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивачів компенсації у розмірі                 100 000 грн кожному такими, що ґрунтуються на припущеннях.
 
З урахуванням наведеного доводи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо стягнення на їх користь компенсації у більшому розмірі не заслуговують на увагу.
 
Що стосується доводів Кабінету Міністрів України про незастосування судами попередніх інстанцій норм Бюджетного кодексу України, Законів України про державний бюджет на 2020-2021 роки та постанови Кабінету Міністрів України                    від 02 вересня 2020 року № 767, якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації (далі - Порядок № 767) , то колегія суддів звертає увагу, що вказаний вище Порядок № 767 визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Грошова компенсація постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації».
 
Установлено, що предметом заявлених у справі позовних вимог є стягнення компенсації у зв`язку з мобілізацією (примусовим відчуженням) майна, а не його зруйнуванням, як зазначено вище, а тому Порядок № 767 не може бути застосований до спірних правовідносин.
 
Посилання Кабінету Міністрів України у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження                   № 12-23гс20) та постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі                           № 757/64572/16-ц (провадження № 61-4623св20) є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини та застосовані до них норми права. 
 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі                   № 910/378/19 предметом розгляду було відшкодування шкоди, завданої майновим інтересам юридичної особи в результаті проведення антитерористичної операції. Правовими підставами для пред`явлення таких позовних вимог було посилання позивача на приписи статті 19 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», статтю 127 Кримінального процесуального кодексу України та статтю 13 Конвенції.
 
Подібні правові підстави містяться і у справі № 757/64572/16-ц (провадження                              № 14-19цс23).
 
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
Оскільки у наведених заявником постановах інші предмет і підстави позовів, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також інше матеріально-правове регулювання спірних відносин, ніж у справі, яка є предметом перегляду, то такі доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом. 
 
Разом із тим, враховуючи мотиви, наведені упостанові Великої Палати Верховного Суду (провадження № 14-19цс23), колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової компенсації та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні таких вимог.
 
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди виходили із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами завдання їм такої шкоди і, що вона завдана діями або бездіяльністю відповідачів. 
 
Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками судів погоджується та вважає їх правильними.
 
Твердження позивачів про те, що моральних страждань їм завдає байдужість України та відмова у виплаті їм компенсації за майно на підставі їх звернень, Верховний Суд  оцінює критично, зокрема з огляду на правове регулювання такої компенсації та бажання отримати її не у встановленому чинним законодавством порядку, а шляхом ухвалення судом відповідного рішення. 
 
Крім того, доводи позивачів про те, що внаслідок зайняття їхньої квартири військовослужбовцями Збройних Сил України їм завдано моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме по собі тимчасове використання військовослужбовцями Збройних Сил України майна позивачів підпорядковане виконанню як Збройними Силами України, так і позивачами, як громадянами України, конституційних обов`язків (статті 17, 65 Конституції України), не може бути діянням, яким позивачам завдана моральна шкода. За іншого підходу виконання конституційного обов`язку (частина перша статті 65 Конституції України) кожним громадянином зумовлювало б завдання йому моральної шкоди, що не відповідає суті виконання цього обов`язку. 
 
Виходячи з наведеного, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягають залишенню без змін. 

 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга Кабінету Міністрів України підлягає задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової компенсації підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні таких вимог  позовних вимог з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови. 
 
В іншій частині рішення судів підлягають залишенню без змін. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє Науменко Юлія Володимирівна , залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації за матеріальну шкоду скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про стягнення компенсації за матеріальну шкоду відмовити.
 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня                    2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                В. В. Сердюк     Судді:                                                                                            А. І. Грушицький                                                                                                             В. М. Ігнатенко                                                                                                            С. О. Карпенко                                                                                                                                                                                                                      В. В. Пророк |