Справа № 450/31/17                                 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1558/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника апелянта – ОСОБА_1 , представника позивача – адвоката Алексеєнка А.А., третьої особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року,,-
в с т а н о в и в:
В грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області, Акціонерного товариства «ТаскомБанк», ОСОБА_7 , Акціонерне товариство «Акціонерний комерційний Банк «Львів» про скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що позивачу належить на праві спільної часткової власності 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.07.1986 р. в Р № 2468. Також після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку спадкування за заповітом позивач успадкував ще 4/72 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23.05.2003 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВВА № 295645 від 26.08.2003 р та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.05.2003 р. за позивачем зареєстровано право спільної часткової власності на 4/72 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Відтак, фактично у користуванні позивача знаходиться земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок. Позивачу стало відомо, що частина земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок, приватизована відповідачем, ОСОБА_4 . Так, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 038954 від 27.09.1996 р виданого Зимноводівською сільською радою на підставі рішення Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 242 від 14 грудня 1995 року та № 171 від 12 вересня 1996 року, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (діл. І - 0,09га) та ведення особистого підсобного господарства (діл. II - 0,0072 га). В подальшому відповідачем було замовлено технічну документацію з розподілу спірної земельної ділянки, внаслідок чого земельна ділянка площею 0, 0972 га, була розподілена на дві земельні ділянки площею 0, 09 га з залишенням кадастрового номеру 4623681600:01:001:0470 та площею 0, 0072 га з присвоєнням кадастрового номера 4623681600:01:011:0471. Відповідні відомості внесено до речових прав та земельного кадастру. Ознайомившись з планом меж земельної ділянки, що зазначений у вищевказаному державному акті та ситуаційним планом земельної ділянки позивач дійшов висновку, що ОСОБА_4 заволодів частиною земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , де він являється співвласником. Даними схемами встановлено, що до складу земельної ділянки відповідача увійшла частина земельної ділянки, що перебуває у законному користуванні позивача. За таких обставин, позивач позбавлений права на приватизацію частини земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_5 – задоволено частково.
Скасовано рішення виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 242 від 14.12.1995 року в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0, 060 га.
Скасовано рішення виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 171 від 12.09.1996 року в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0, 07 га.
Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 038954 від 27.09.1996 року на земельну ділянку площею 0, 0972 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 09 га, кадастровий № 4623681600:01:011:0470, що розташована за адресою АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права ОСОБА_4 на дану земельну ділянку.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 0072 га, кадастровий № 4623681600:01:011:0471, що розташована за адресою АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права ОСОБА_4 на дану земельну ділянку.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 ,- відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 102, 40 грн. (одна тисяча сто дві гривні 40 коп.) судового збору.
Стягнуто з Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області на користь ОСОБА_5 1 102, 40 грн. (одна тисяча сто дві гривні 40 коп.) судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що позивач пропустив строк позовної давності на пред`явлення позову про скасування державної реєстрації, що є окремою підставою для відмови в позові. 
Звертає увагу на те, що станом на 2006 рік, Позивачу теж однозначно було відомо, що він має у власності спірну земельну ділянку, оскільки при виготовленні проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки для будівництва магазину кафе-бару в АДРЕСА_1 , позивач як землекористувач суміжної земельної ділянки ставив підпис на акті встановлення і узгодження меж, а відтак йому достовірно було відомо про те, що він володіє такою земельною ділянкою на праві власності.
Також покликається на те, що позивач зобов`язаний був навести переконливі докази того, що він не міг раніше дізнатися про наявність зареєстрованого права власності за відповідачем права власності на земельну ділянку, однак враховуючи той факт, що позивач та відповідач є близькими родичами, йому достовірно було відомо про наявність права власності оскільки це була воля спільної бабці на передачу в приватну власність земельної ділянки та поділу такої між відповідачем, позивачем та іншими двома онуками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є всі сусідніми. Крім того в 2005-2006 рр. особисто позивач підписував документи про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки ОСОБА_4 , і наявність чи відсутність огорожі жодного значення на знання про наявність зареєстрованого прав власності не має, тим більше що в 2002-2003 роках був наявний конфлікт стосовно меж ділянок між позивачем та відповідачем 1, про що вказували свідки в своїх поясненнях.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши суддю - доповідача, представника апелянта – ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, представника позивача – адвоката Алексеєнка А.А., третіх осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частково задовольняючи позовні вимоги про скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 без правових на те підстав, одержав у власність частину земельної ділянки, яка перебуває у законному співкористуванні співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 та на якій знаходиться частина вказаного будинку. Отже, рішення виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів від 14 грудня 1995 року № 242 в частині надання   ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,060 га та рішення виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів від 12 вересня 1996 року № 171 в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,07 га, порушують права позивача ОСОБА_5 та підлягають скасуванню, оскільки житловий будинок співвласником якого він є, частково розташований на вищевказаній земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивача. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_5  на праві приватної власності належить 1/6 частка житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Пустомитівською державною нотаріальною конторою від 19 липня 1986 року за № 2468.
ОСОБА_5 також належить 4/72 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ВАЕ № 639339 від 23 травня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВВА № 295645 від 26 серпня 2003 року.
Рішенням виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів від 14 грудня 1995 року № 242 передано безоплатно у приватну власність присадибні земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель площею, згідно з додатком № 1.
Згідно додатку № 1 до рішення виконкому Зимноводівської сільської ради від 14 грудня 1995 року № 242 ОСОБА_4 надано земельну ділянку площею 0,060 га.
Рішенням виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутаті від 12 вересня 1996 року № 171 передано у приватну власність присадибні земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель, для ведення особистого підсобного господарства площею згідно з додатком № 1.
У додатку № 2 до рішення виконкому Зимноводівської сільської ради від 12 вересня 1996 року № 171 зазначено, що ОСОБА_4 надано земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,07 га.
Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 038954 від 27 вересня 1996 року, виданого Зимноводівською сільською радою на підставі рішення Зимноводівської сільської ради народних депутатів від 14 грудня 1995 року № 242 та від 12 вересня 1996 року № 171, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0972 га, яка складається із земельної ділянки І площею 0,09 га призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельної ділянки ІІ площею 0,0072 га призначеної для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за № 535.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 квітня 2018 року № 121615683, земельна ділянка площею 0,09 га – призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 4623681600:01:011:0470, зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 квітня 2018 року № 121616828, земельна ділянка площею 0,0072 га – призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № 4623681600:01:011:0471, зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 .
У власності ОСОБА_4 перебувають вищевказані земельні ділянки, з яких частина земельної ділянки знаходиться під житловим будинком АДРЕСА_1 , співвласником якого є ОСОБА_5 . Вказане підтверджується планом меж земельної ділянки (згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 038954 від 27 вересня 1996 року), ситуаційним планом земельної ділянки та проектом землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки для будівництва магазину кафе-бару ОСОБА_4 .
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття цих прав громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 90 ЗК УРСР (у редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на 1/6 частку будинку) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.
При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на 4/72 частки будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на час набуття спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_4 , житловий будинок АДРЕСА_1 , який знаходиться на частині приватизованої земельної ділянки вже був збудований та знаходився у користуванні та у власності співвласників.
Частково задовольняючи позов, районний суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 одержав у власність частину земельної ділянки, яка перебуває у законному користуванні співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 та на якій знаходиться частина будинку за вказаною адресою, без правових на те підстав.
Встановивши, що ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, частина з якої знаходиться під будинком АДРЕСА_1 , який належить, зокрема, ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень Виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 242 від 14 грудня 1995 року та № 171 від 12 вересня 1996 року в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,060 га та земельної ділянки площею 0,07 га.
Отже, набувши право власності на 1/6 та 4/72 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , на законних підставах набув право користування земельною ділянкою, на якій розташований успадкований ним будинок, тому до набувача будинку перейшло право користування земельною ділянкою, на якій набуте майно розташоване, в тих межах, які необхідні для обслуговування будинку.
При цьому суд вважав, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності
Колегія суддів вважає неправильними висновок суду про дотримання строків позовної давності враховуючи наступне.
Позовна давність – це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Звертаючись з позовом про скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності позивач зазначав, що строк позовної давності не сплив, оскільки він дізнався чи міг дізнатись про порушення свого права – липень-серпень 2016р., у цей період співвласники збирались, щоб продати старий будинок, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (син ОСОБА_12 ). 
Із позовом до суду позивач звернувся в січні 2017 року.
14 травня 2018 року ОСОБА_4 подано заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, у якій зазначено, що позивач дізнався про порушення свого права у 2005 року під час складання документації із землеустрою щодо приватизації земельної ділянки (кадастровий № 4623681600:01:007:0098), оскільки ним погоджувалися межі земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верхового суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач – що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.1996 р. в ОСОБА_4 виникло право приватної власності на земельну ділянку, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 038954 виданого Зимноводнівською сільською радою на підставі рішення Зимноводівської сільської ради народних депутатів N? 242 від 14 грудня 1995 року та № 171 від 12 вересня 1996 року, ОСОБА_4 пepeдано y приватну власність земельну ділянку площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (діл. І-0,09 га) та ведення особистого підсобного господарства (діл. II - 0,0072 га).
В подальшому відповідачем було замовлено технічну документацію з розподілу спірної земельної ділянки, внаслідок чого земельна ділянка площею 0, 0972 га, була розподілена на дві земельні ділянки площею 0, 09 га з залишенням кадастрового номеру 4623681600:01:001:0470 та площею 0, 0072 га з присвоєнням кадастрового номера 4623681600:01:011:0471. Відповідні відомості внесено до речових прав та земельного кадастру. За таких обставин, позивач зазначав, що позбавлений права на приватизацію частини земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, зокрема посилається на наступні підстави.
19 липня 1986 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.07.1986 р. в Р № 2468 ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .
22 січня 2003 року видане реєстраційне посвідчення серії НОМЕР_1 та 26.08.2003 року виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВВА №295645 відповідно, на підставі яких в позивача виникло право приватної власності на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та право приватної власності на 4/72 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Відтак, фактично у користуванні позивача знаходиться земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок. 
Позивачу стало відомо, що частина земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок, приватизована відповідачем 1. Однак коли стало відомо про фактичне володіння, позивач ніде не зазначає та інших доказів, окрім надання інформаційної довідки про наявність права власності на спірну земельну ділянку не надає. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №0351936, Позивачу на підставі рішення Зимноводнівської сільської ради від 21.10.2005 №63 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0, 1397 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на території с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області (кадастровий №4623681600:01:007:0098).
Із плану земельної ділянки (кадастровий номер 4623681600:01:007:0098) в описі меж вказано, що землі В-Г межують із спірною земельною ділянкою ОСОБА_4 , а тому колегія суддів вважає, що станом на 2005 рік, позивачу було відомо, що ОСОБА_4 належала на праві приватної власності спірна земельна ділянка, згідно державного акту від 27.09.1996 р., оскільки ОСОБА_4 підписував акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_5 . 
Крім того, при виготовленні проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки для будівництва магазину кафе-бару в АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 як землекористувач суміжної земельної ділянки ставив підпис на акті встановлення і узгодження меж, а відтак йому достовірно було відомо про те, що ОСОБА_4 володіє такою земельною ділянкою на праві власності. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з спливом строку позовної дасності.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1654 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_4 - задовольнити.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області, Акціонерного товариства «ТаскомБанк», ОСОБА_7 , Акціонерне товариство «Акціонерний комерційний Банк «Львів» про скасування рішення Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 242 від 14.12.1995 року та рішення Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 171 від 12.09.1996 року; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 038954 від 27.09.1996 року на земельну ділянку площею 0, 0972 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 09 га, кадастровий № 4623681600:01:011:0470, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням речового права (права вланості) ОСОБА_4 на дану земельну ділянку; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 0072 га, кадастровий № 4623681600:01:011:0471, що розташована за адресою АДРЕСА_1 з одночасним припиненням речового права (права власності) ОСОБА_4 на дану земельну ділянку - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1654 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.11.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.