ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року	Львів	Справа № 140/5107/21 пров. № А/857/9482/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року про відмову в задоволенні заяви про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до    Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області    про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Плахтій Н.Б., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

20 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати із 19 листопада 2020 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення  у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати здійснити із 19 листопада 2020 року нарахування та виплату йому підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
Рішенням  Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести ОСОБА_1 з 19 листопада 2020 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).
07 квітня 2023 року позивачем подано до Волинського окружного адміністративного суду суду заяву в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області, вчинених на виконання судового рішення, в якій просив: визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Волинській області у внесенні заборгованості на виконання рішення суду по справі № 140/5273/22 від 12 вересня 2022 року за період з моменту неправомірного зупинення рішення суду від 02 серпня 2021 року у справі № 140/5107/21, а саме з 03 вересня 2021 року по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причини та умов, що спряли порушенню закону при виконанні судового рішення.
Заява обґрунтована тим, що на виконання рішення суду у цій справі з 19 листопада 2020 року йому проведено нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до дати набрання рішенням суду законної сили (до 02 вересня 2021 року). Не погоджуючись з цією позицією ним було надіслано скаргу до Пенсійного фонду України на неправомірні дії відповідача щодо обмеження виконання рішення № 140/5107/21 кінцевою датою, яка своїм рішенням від 20 липня 2022 року скаргу залишила без задоволення. Вважаючи таке рішення ПФУ неправомірним, він звернувся з позовом до суду. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі № 140/5273/22 визнано протиправним та скасовано рішення від 20 липня 2022 року №16772-15156/Б-03/8-2800/22 Пенсійного фонду України про залишення скарги ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року без задоволення; зобов`язано Пенсійний фонд України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року з врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні. На виконання даного рішення суду Пенсійним фондом України 13 жовтня 2022 року повторно розглянуто його скаргу. від 30 травня 2022 року, якою зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області врахувати висновок суду, викладений у рішенні суду від 12 вересня 2022 року, щодо визначення кінцевої дати періоду, за який слід здійснити перерахунок пенсії на виконання судового рішення від 02 серпня 2021 року. Вказує, що його скарга розглянута Пенсійним фондом України 13 жовтня 2022 року, проте виплату щомісячної доплати Головне управління ПФУ у Волинській області почало здійснювати лише з грудня 2022 року. Крім того, відповідачем була збільшена сума боргу, яка утворилась внаслідок зупинення виконання судового рішення з 03 вересня 2021 року по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн. Не погоджуючись з тим, що щомісячна виплата почалася проводитися лише з грудня 2022 року, замість жовтня 2022 року, а саме: з 13 жовтня 2022 року (дати коли повторно було задоволено його скаргу), а також невиплатою новоутвореного боргу, який виник з вини ГУ ПФУ у Волинській області по причині неправомірного зупинення виконання рішення суду, що підтверджено рішенням суду по справі № 140/5273/22 та відповідно рішенням ПФУ про розгляд його скарги, він за допомогою адвокатського запиту звернувся до відповідача, в якій просив повідомити причини невиплати доплати до пенсії по ст. 39 Закону № 796-ХІІ з моменту розгляду скарги, тобто з 13 жовтня 2022 року, а також причини невиплати нарахованої доплати за період з 03 вересня 2021 року по грудень 2022 року. Зазначає, що ГУ ПФУ у Волинській області відповідями від 22 березня 2023 року № 0300-0504-8/13774, № 0300-0504-8/13775 повідомило його, що заборгованість нарахована на виконання рішення суду по справі № 140/5273/22 за період з 03 вересня 2021 року   по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн внесена до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Про причини віднесення нарахованих сум за період з 13 жовтня 2022 року по 30 листопада 2022 року теж до боргу, всупереч задоволеній скарзі 13 жовтня 2022 року, відповідачем зазначено не було.
Ухвалою  Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, відмовлено.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що фактична невиплата нарахованих стягувачу коштів за рішенням суду зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Покладені судом зобов`язання на відповідача можуть бути виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на ГУ ПФУ у Волинській області, після надходження відповідних коштів з Державного бюджету України. Невиконання судового рішення ГУ ПФУ у Волинській області в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що подана заява про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, до задоволення не підлягає.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу  та визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Волинській області у внесенні заборгованості на виконання рішення суду по справі № 140/5273/22 віл 12 вересня 2022 року за період з моменту неправомірного зупинення рішення суду від 02 серпня 2021 року у справі № 140/5107/21, а саме з 03 вересня 2021 року по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що у своїй заяві він просив визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати новоутвореного боргу, який виник саме з вини ГУ ПФУ у Волинській області з причин неправомірного зупинення виконання рішення суду, що підтверджено рішенням суду по справі № 140/5273/22 та рішенням ПФУ про розгляд його скарги. Вказує, що вказана сума новоутвореного боргу не виплачена не через недостатність бюджетних призначень до Пенсійного фонду України, а з причини неправомірного зупинення  рішення суду, яка і призвела до нового боргу. Вважає, що належним способом відновлення його прав на отримання соціальних виплат, що було предметом розгляду у справі №  140/5273/22 є зобов`язання відповідача здійснити з моменту припинення виконання судового рішення у справі № 140/5107/21, а саме з 03 вересня 2021 року виплату, яка утворилась з вини відповідача, нарахованої суми боргу в сумі 60681,39 грн.
У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1  ст. 311 КАС України). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним рішення, вчиненого суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 129 та ст. 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Приписами ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Згідно з ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами  ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.
Частиною третьою  статті 383 КАС України  передбачено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.
Отже, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів  статті 383 КАС України  можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.
Із матеріалів справи слідує, що на виконання рішення Волинського окружного адіміністративного суду у справі № 140/5107/21 від 02 серпня 2021 року, яке набрало законної сили 02 вересня 2021 року,   ОСОБА_1 з 19 листопада 2020 року по 02 вересня 2021 року проведено нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік) 
Заборгованість нарахована на виконання цього рішення за період з 19 листопада 2020 року по 02 вересня 2021 року в сумі 39657,73 грн внесена до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
Позивачем надіслано скаргу до Пенсійного фонду України на неправомірні дії відповідача щодо обмеження виконання рішення № 140/5107/21 кінцевою датою. 
Рішенням Пенсійного фонду України № 16772-15156/Б-03/8-2800/22 від 20 липня 2022 року скаргу   ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року залишено без задоволення (а.с.36).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі № 140/5273/22 визнано протиправним та скасовано рішення від 20.07.2022 № 16772-15156/Б-03/8-2800/22 Пенсійного фонду України про залишення скарги ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року без задоволення. Зобов`язано Пенсійний фонд України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року з врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішенням Пенсійного фонду України від 13 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 від 30 травня 2022 року задоволено частково. Зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області врахувати висновок суду, викладений у рішенні суду від 12 вересня 2022 року, щодо визначення кінцевої дати періоду, за який слід здійснити перерахунок пенсії на виконання судового рішення від 02 серпня 2021 року (а.с.35).
На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі №140/5273/22 ГУ ПФУ у Волинській області з 03 вересня 2021 року проведено перерахунок та виплату підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).
Перерахований розмір пенсії в сумі 19325,86 грн виплачується позивачу з 01 грудня 2022 року. Заборгованість нарахована на виконання зазначеного рішення суду за період з 03 вересня 2021 року по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн  внесена до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
Із відповідей Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 22 березня 2023 року  № 0300-0504-8/13774, № 0300-0504-8/13775 на адвокатський запит представника ОСОБА_1 адвоката Зорі Н.М. слідує, що органи Пенсійного фонду України фінансують виплати за рахунок коштів Державного бюджету в межах виділених асигнувань бюджету, реалізуючи бюджетну програму КПКВК «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок і підвищень, призначених за різними пенсійними програмами». Вказано, що бюджетом Пенсійного фонду України на 2022 рік було передбачено 360 млн грн на погашення заборгованості пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішеннями суду, які в 2022 році були використані в повному обсязі. Сума коштів на фінансування зазначених видатків буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2023 рік, який на сьогоднішній день не затверджено. Зазначено, що борги, нараховані на виконання рішень судів, обліковані Головним управлінням Пенсійного фонду в області по мірі надходження до органів Пенсійного фонду рішень судів, які набрали законної сили. Вказано, що їх виплата буде здійснена в порядку черговості після виділення коштів з Державного бюджету України (а.с.38).
Обґрунтовуючи заяву про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області, позивач вказує на те, що дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо невиплати йому підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення з  03 вересня 2021 року по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн, та внесення вищезазначеної суми боргу до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, вчинені всупереч вимогам чинного законодавства України.
При цьому на звернення ОСОБА_1 відповідач у листі вказав, що борги нараховані на виконання рішень судів обліковані ГУ ПФУ у Волинській області по мірі надходження до органів Пенсійного фонду рішень судів, які набрали законної сили. Також зазначив, що їх виплата буде здійснена в порядку черговості після виділення коштів з Державного бюджету.
Згідно зі статтями  23,  116 Бюджетного кодексу України  будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.
Колегія суддів зазначає, що фактична невиплата нарахованих стягувачу коштів за рішенням суду зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості їх прийняття.
Згідно з частиною першою  статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI  виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до підпунктів 4, 5 пункту 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне та в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються коштом Фонду та з інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію на підставі  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Таким чином, виплати здійснює Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області винятково за рахунок коштів Фонду та з інших джерел, визначених законодавством.
Суд апеляційної інстанції враховує, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих  Конституцією України  та  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів також зазначає, що  стаття 113 Конституції України  встановлює, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується  Конституцією  та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до  Конституції  та законів України.
Згідно зі  статтею 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»  діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.
Відповідно до статей  116,  117 Конституції України  Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує виконання законів України, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики та політики у сфері соціального захисту, розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, видає в межах своєї компетенції постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Зазначені повноваження Уряду деталізовані у частині першій статті 20  Закону України «Про Кабінет Міністрів України»  та полягають у забезпеченні проведення державної соціальної політики шляхом вжиття заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечення соціального захисту громадян; забезпеченні підготовки проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпеченні розробки та виконання державних програм соціальної допомоги, зокрема, особам з інвалідністю, пенсіонерам та інших непрацездатним і малозабезпеченим верствам населення.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в  Рішенні Конституційного Суду України №3-рп від 25 січня 2012 року  зазначено, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3  статті 116 Конституції України; Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до  Конституції  та законів України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду стосовно значення актів Кабінету Міністрів України у соціальній сфері. Так, у постанові від 02 грудня 2018 року у зразковій справі № 802/2196/17-а (Пз/9901/1/18) Велика Палата Верховного Суду врахувала, що у пункті 2.1  Рішення від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 Конституційний Суд України  зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою  статті 17 Конституції України  є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій  статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме  статті 21 Конституції України. У пункті 2.2 цього ж  Рішення Конституційний Суд України  вказав, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3  статті 116 Конституції України). В Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України звернув увагу на те, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3  статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади.
На підставі вищезазначеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення проведення якої на підставі пункту 3  статті 116 Конституції України  здійснюється Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що покладені судом зобов`язання на відповідача можуть бути виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на ГУ ПФУ у Волинській області, після надходження відповідних коштів з Державного бюджету України.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що невиконання судового рішення ГУ ПФУ у Волинській області в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 14 лютого 2023 року  у справі № 200/3958/19-а.
Стосовно посилання скаржника про те, що він у своїй заяві в порядку статті 383 КАС України просив визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати новоутвореного боргу, який виник саме з вини ГУ ПФУ у Волинській області з причин неправомірного зупинення виконання рішення суду, що підтверджено рішенням суду по справі № 140/5273/22 та рішенням ПФУ про розгляд його скарги, колегія суддів зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі № 140/5273/22  та рішенням Пенсійного фонду України від 13 жовтня 2022 року відновлено порушене право позивача, на виконання вказаних рішень відповідачем перераховано розмір пенсії позивача в сумі 19325,86 грн, який виплачується з 01 грудня 2022 року. Як зазначено вище, заборгованість нарахована на виконання зазначеного рішення суду за період з 03 вересня 2021 року по 30 листопада 2022 року в сумі 60681,39 грн  внесена до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
Відповідно до частини шостої  статті 383 КАС України  за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року про відмову в задоволенні заяви про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання судового рішення у справі № 140/5107/21– без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 17 жовтня 2023 року.