ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року	Львів	Справа № 140/4308/22 пров. № А/857/15474/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року в справі №140/4308/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції – Денисюк Р.С.,
час ухвалення рішення – 28.07.2023 року,
місце ухвалення рішення – м.Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                              ВСТАНОВИВ:
У червні 2022 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби; стягнення з військової частини середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби, за період з 28 лютого 2018 року по 12 травня 2021 року, із розрахунку 551,55 грн за один день, з урахуванням проведеної виплати, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004; визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 у частині не здійснення нарахування та виплати компенсації втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби за період з по день їх фактичної виплати 12 травня 2022 року; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби за період з по день їх фактичної виплати 12 травня 2022 року відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-111 “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” та “Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби – у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2020 року по 11 травня 2022 року у сумі 134143,90 грн, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача  щодо не розгляду заяви позивача від 14.05.2022, в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1  повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.05.2022, в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на спірні правовідносини не поширюються положення КЗпП України, а до застосування підлягають приписи спеціального законодавства (норми Закону №2011-ХІІ). Твердить апелянт, що позивачем не заявлено претензій до відповідача під час звільнення з військової служби.
Наголошує скаржник, що виплата працівникові середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш, як за шість місяців.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оскільки відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 308 КАС України, оскаржуване судове рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2020 №48 ОСОБА_1 з 27.02.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 18).
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі № 140/4092/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 27.02.2018 (а.с. 39-46).
На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 25.09.2020 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 9745 грн, що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача (а.с. 37) та не заперечується відповідачем.
Разом з тим, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 13.10.2016 по 27.02.2018, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 140/4842/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року та в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 47-51).
На виконання рішення вказаного рішення суду, відповідачем 19.06.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 4156,34 грн (35-36).
Разом з цим, не погоджуючись із нарахованою сумою індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення з 17.10.2016 пo 27.02.2018, з урахуванням базового місяця - лютий 2008 року.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі № 140/15605/20 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця - серпня 2015 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 року по 18.06.2020 року у сумі 16765,02 грн (а.с. 52-63).
На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у цій справі відповідачем 23.06.2021 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в загальній сумі 52025,90 грн, що підтверджується довідкою по картковому рахунку позивача (а.с. 38) та виплачено середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 в сумі 16765,02 грн, що не заперечується сторонами.
Крім цього, вважаючи протиправною бездіяльність щодо нездійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням усіх додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 140/9813/21 позов задоволено, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням раніше виплаченої суми та із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року (а.с. 64-70).
На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 12.05.2022 виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення, що підтверджується листом відповідача від 07.06.2022 № 280/фс, платіжним дорученням від 10.05.2022 № 1850 (25-27).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон №2011-XII). Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно зі статтею 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.
Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.
Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Як встановлено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень   статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей   117,   237-1   цього   Кодексу   роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі №640/9375/20, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.
За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу, одноразової грошової допомоги при звільненні, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Колегія суддів погоджується із думкою суду першої інстанції, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
У цій справі судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та у сіх видів забезпечення з 27.02.2018.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі № 140/4092/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 27.02.2018.
На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 25.09.2020 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 9745 грн, що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача та не заперечується відповідачем.
Надалі рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 140/4842/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року та в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення вказаного рішення суду, відповідачем 19.06.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 4156,34 грн.
Крім цього, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20 було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року. При цьому, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 у сумі 16765,02 грн.
В подальшому, кошти щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20 в сумі 52025,90 грн. виплачені позивачу 23.06.2021 шляхом перерахування на картковий рахунок позивача.
Одноразова грошова допомога при звільненні, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення виплачена позивачу на виконання рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 140/9813/21 в сумі 82126,17 грн виплачена позивачу 12.05.2022, що підтверджується листом відповідача від 07.06.2022 № 280/фс, платіжним дорученням від 10.05.2022 № 1850.
Враховуючи те, що середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 уже було стягнуто постановою суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20, тому фактично затримка у розрахунку склала з 19.06.2020 по 11.05.2022 включно.
На підставі встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
У постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга відповідача не містить заперечень щодо розрахунку розміру (суми) середнього грошового забезпечення, який стягнуто судом першої інстанції за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача.
Водночас судовим розглядом встановлено, що відповідно до особистої картки грошового забезпечення позивача за 2018 рік, за два останні повні місяці (січень-лютий 2018 року) позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 11 306,80 грн за січень 2018 року та 11306,80 грн за лютий 2018 року, що за два місяці становить 22 613,60 грн.
Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 383,28 грн (22 613,60 грн/59, де 59 – кількість календарних днів у січні-лютому 2018 року).
При цьому в розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 19.06.2020 по 11.05.2022 (остаточний розрахунок з позивачем проведено 12.05.2022) та становить 699 календарних днів.
Відтак середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 267912,72 грн (383,28 грн х 699 календарних днів).
Разом з тим у порівнянні із несвоєчасно виплаченою відповідачем сумою (індексацією грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року в сумі 52025,90 грн та одноразовою грошовою допомогою при звільненні в сумі 82126,17 грн), суму 267912,72 грн не можна вважати співмірною, а тому судом першої інстанції з посиланням на висновки викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.
Відтак з урахуванням принципу справедливості та співмірності суд попередньої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, яка становить 0,5007 (134152,07 грн/267912,72 грн (нарахована сума несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення / середній заробіток за весь час затримки розрахунку).
На підставі встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить 134143,90 грн (383,28 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,5007 х 699 (дні затримки розрахунку)).
Водночас в контексті доводів апелянта про те, що виплата працівникові середнього заробітку підлягає не більш як за шість місяців, колегія суддів зазначає, що спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції до змін внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022, оскільки позивача було звільнено зі служби 31.01.2018 року та з цим позовом останній звернувся 10.06.2022 року, тобто до набрання чинності Законом № 2352-IX від 01.07.2022 (Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин).
Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а, від 09.06.2021 у справі №240/186/20, від 04.05.2022 у справі №200/14472/19-а.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як видно з матеріалів розглядуваної справи, позивач звернувся до відповідача із заявою, зокрема щодо виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби 14.05.2022.
Відповідь на вказану заяву надана відповідачем листом від 07.06.2022 № 280/фс. Однак, заява ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не розглянута відповідачем по суті відповідно до Порядку № 159.
Відтак з метою ефективного способу захисту порушеного права, апеляційний суду приходить до переконання про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду та не прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача від 14.05.2022 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та необхідності зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.05.2022 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року в справі №140/4308/22 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2023 року.