Постанова
Іменем України
14 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 334/1481/20
провадження № 61-10907св22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Черкашиним Іваном Івановичем, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року у складі судді Ісакова Д. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Позов обґрунтований тим, що з 13 листопада 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 
За життя ОСОБА_4 заповіту не склав. 
На день смерті ОСОБА_4 вона була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2002 року. Спадкодавець ОСОБА_4 був зареєстрований разом з дочкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , проте фактично проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 . 
ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Китаєвої О. О., яка 10 лютого 2010 року завела спадкову справу.
Позивачка просила встановити факт її постійного спільного проживання за адресою: АДРЕСА_3 разом із  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року, яке залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, у позові відмовлено. 
Рішення судів мотивовані тим, що, звернувшись до суду в порядку загального позовного провадження, позивачка не надала належних доказів порушення її немайнового або майнового права на час відкриття спадщини та постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Черкашина І. І. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 рокута постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 752/11785/19-ц, провадження № 61-6894св21, від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18, провадження № 61-18714св19, від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006, провадження № 61-5088св18, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо спільного проживання подружжя.
Відсутність оформленої належним чином відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, за висновками Верховного Суду, свідчить про передчасність її позову. Таким чином, неможливість розгляду справи по суті її позову про встановлення юридичного факту без попереднього звернення до нотаріуса фактично позбавила її права на подальший судовий захист.
Суд апеляційної інстанції, незважаючи на факт її перебування в зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем, помилково застосував при розгляді цієї справи норми права щодо спадкоємців четвертої черги (статтю 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
На час відкриття спадщини після смерті свого чоловіка, вона постійно проживала разом із ним, про свою відмову від спадщини не заявляла, тому вважала, що на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка.
Для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, враховуючи, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину можуть звернутися виключно спадкоємці, які прийняли спадщину, то до отримання рішення суду про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час смерті вона позбавлена права звернутися із заявою до нотаріуса й отримати відповідну відмову. Таким чином, існують перешкоди для оформлення її спадкових прав після смерті чоловіка.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що на день смерті ОСОБА_4 вона не проживала разом зі своїм чоловіком.
Крім того, на час розгляду спору відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 3 СК України щодо спільного проживання подружжя.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У грудні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбаченихпунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 13 листопада 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив. 
Після смерті ОСОБА_4 право на спадкування за законом як спадкоємці першої черги отримали відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як діти померлого. 
10 лютого 2010 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Китаєва О. О. на підставі заяв відповідачів завела спадкову справу № 7/2010. 
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» від 14 червня 2010 року № 2045, яка міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_4 постійно мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Спільно з ним проживали та були зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 10 вересня 1991 року і до сьогодні, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 04 червня 1992 року до 06 червня 1993 року (т. 1, а. с. 42). 
ОСОБА_1 , дружина померлого ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку не зверталась. 
Станом на день смерті чоловіка ОСОБА_4 позивачка була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2002 року. 
Згідно з виписним епікризом з історії хвороби № 913 ОСОБА_4 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 73).
За інформацією Головного управління національної поліції в Запорізькій області від 03 серпня 2020 року № 22аз/13/01-2020 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 71).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). 
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. 
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Відповідно до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, як кожного окремо, так і в їх сукупності, встановили, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини постійно не проживала із  ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка не зверталася, а отже, є такою, що спадщину після його смерті не прийняла.
Позивачка не довела наявність юридичних фактів, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті  ОСОБА_3  на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, що є її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
Суди попередніх інстанцій на основі сукупності наданих сторонами доказів, встановили відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання позивачки зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про недостатність показань свідків для встановлення обставин постійного спільного проживання  ОСОБА_1 і спадкодавця на час відкриття спадщини.
Право звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у заявника, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини. 
Проте, як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, доказів звернення позивачки до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 судам всупереч нормам статей 76, 77 ЦПК України вона не надала.
Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду в порядку загального позовного провадження, не надала суду належних доказів щодо порушення її немайнового або майнового права на час відкриття спадщини та обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а тому це є підставою для відмови у позові.
Доводи касаційної скарги про те, що відсутність оформленої належним чином відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину свідчить про передчасність її позову, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України для прийняття спадщини спадкоємцю необхідно постійно проживати разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не потрібно подавати заяви про прийняття спадщини нотаріусу. 
Таким чином, оскільки позивачка не довела, що вона постійно проживала разом зі спадкодавцем на АДРЕСА_4 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові за недоведеністю.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України для прийняття спадщини спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Оскільки позивачка вважається особою, яка не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суди дійшли правильного висновку, що це є підставою для відмови у позові.
Аргументи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції, незважаючи на факт перебування позивачки у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем, помилково застосував при розгляді спору норми права щодо спадкоємців четвертої черги (статтю 1264 ЦК України), заслуговують на увагу, однак суд апеляційної інстанції послався на загальні висновки про те, які саме докази можу надаватись на підтвердження постійного проживання разом зі спадкодавцем. Тому зазначене не вплинуло на вирішення справи по суті.
У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження
№ 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі
№ 752/11785/19-ц, провадження № 61-6894св21, від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18, провадження № 61-18714св19, від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006, провадження № 61-5088св18, щодо визнання права власності викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, а саме:якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.
Тобто загальні висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах, про те, що ненадання постанови про відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину може бути підставою для відмови у позові, не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду), з огляду на те, що суди попередніх інстанцій у цій справі не застосовували статтю 3 СК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішень судів попередніх інстанцій, разом з тим доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Черкашиним Іваном Івановичем, залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2022 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
І. Ю. Гулейков 
 
О. В. Ступак